ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 червня 2021 року

м. Київ

справа № 757/26754/17-ц

провадження № 61-1384св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану адвокатом Крапівцевою Оленою Олександрівною, на постанову Київського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А., та касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану адвокатом Сокуренком Євгеном Сергійовичем, на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про визнання поруки припиненою.

В обґрунтування позову вказував, що 18 липня 2007 року Закритим акціонерним товариством Комерційний банк (далі - ЗАТ КБ) «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір

№ К3H1GK15006415. За умовами вказаного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк

з 18 липня 2007 року до 18 липня 2037 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 65 790 доларів США на придбання квартири, а також у розмірі

19 738,21 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Річний процент за даним договором становить 10,08%.

Належне виконання позичальником умов вказаного кредитного договору забезпечено укладеним 18 липня 2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 договором поруки.

Вказував, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, що стало підставою для звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовом про стягнення заборгованості.

З розрахунку заборгованості позивач дізнався, що 23 жовтня 2008 року банком було збільшено розмір процентної ставки 13,2%.

Позивач вважав, що внаслідок збільшення процентної ставки за кредитом з 10,08% до 13,2% річних збільшилась сума заборгованості за основним зобов`язанням боржника та обсяг відповідальності поручителя.

На думку заявника, зміна банком зобов`язання в односторонньому порядку, без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, призвела до припинення поруки на підставі статей 559, 598 ЦК України.

Уточнивши позовні вимоги, просив визнати припиненою поруку за укладеним ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з ОСОБА_1 договором поруки № К3H1GK15006415 від 18 липня 2007 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 7 вересня 2018 року, ухваленим у складі судді Бортницької В. В., у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи № 357/6458/15-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором банк скасував рішення щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку та з 23 березня 2017 здійснив перерахунок заборгованості за кредитним договором за первісними його умовами, тобто виходячи зі ставки 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості. Суд першої інстанції зазначив, що на 22 травня 2018 року остаточний розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за процентами здійснений, виходячи з процентної ставки 10,08%, а надмірно сплачені кошти за період з жовтня 2008 року до червня 2014 року зараховані на погашення заборгованості за кредитом. За таких обставин місцевий суд вважав безпідставними посилання позивача про збільшення обсягу його відповідальності та відмовив у задоволенні позову про припинення поруки.

Постановою Київського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 вересня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано припиненою поруку за договором поруки № К3H1GK15006415, укладеним 18 липня 2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковою постановою цього ж суду від 17 січня 2019 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Батури П. О. про ухвалення додаткового рішення та стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що збільшення процентної ставки за кредитним договором, починаючи

з 22 жовтня 2008 року, без згоди поручителя призвело до припинення поруки. Апеляційний суд не погодився із висновком місцевого суду про те, що прийняття відповідачем у подальшому рішення про зміну процентної ставки в односторонньому порядку вказує на дійсність поруки, зазначивши, що припинення поруки внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя має остаточний характер та порука не може бути відновлена внаслідок подальших односторонніх дій кредитора.

Приймаючи додаткову постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що сума судових витрат, заявлених позивачем до відшкодування, відповідає умовам договору про надання правничої допомоги та підтверджена відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подала

У січні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк», діючи через свого представника - адвоката Крапівцеву О. О., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року і залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 вересня 2018 року.

Касаційна скарга на постанову Київського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про припинення поруки, оскільки пунктом 2.3.1 кредитного договору встановлено право банку в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки у випадках, передбачених умовами договору.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції не врахував, що процентну ставку змінено 23 жовтня 2008 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI.

Також вказує про неврахування апеляційним судом подальше зменшення банком процентної ставки до первинного розміру і здійснення перерахунку заборгованості, яка зменшена на 24 812,81 доларів США.

У серпні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк», діючи через свого представника - адвоката Сокуренка Є. С., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати додаткову постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2019 року ухвалити і нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Касаційна скарга на додаткову постанову Київського апеляційного суду

від 17 січня 2019 року мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про існування правових підстав для стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі. Вказує, що позивач не надав суду розрахунок витрат часу адвоката на вивчення справи у суді, на участь у судових засіданнях та на вчинення окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями. На думку заявника, заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн не підлягає відшкодуванню, оскільки її розмір не доведено належними і допустимими доказами.

Позиція інших учасників справи

У травні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу

АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 6 червня 2018 року, у якому зазначив про безпідставність доводів касаційної скарги та відповідність висновків апеляційного суду обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права. Просив врахувати, що умовами договору поруки не передбачено право банку змінювати розмір процентів без додаткового повідомлення поручителя та укладення додаткової угоди до цього договору.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скарги АТ КБ «Приватбанк» на постанову Київського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року та ухвалою цього ж суду від 19 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою

АТ КБ «Приватбанк» на додаткову постанову Київського апеляційного суду

від 17 січня 2019 року .

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 липня 2007 року

ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № К3H1GK15006415, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит на строк з 18 липня

2007 року до 18 липня 2037 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 65 790 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі

19 738,21 доларів США на сплату страхових платежів. За користування кредитом позичальник зобов`язався сплачувати 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

18 липня 2007 року ЗАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 уклали договір поруки № K3H1GK15006415, за яким останній поручився перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 18 липня 2007 року № К3H1GK15006415.

Листом від 29 вересня 2008 року № 20.1.3.2/6-22855/2477 банк повідомив позичальника, що у зв`язку із значним подорожчанням грошових ресурсів на світовому і українському фінансових ринках та підвищенням рівня облікової ставки Національного банку України з 8,5% до 12%, з метою виконання зобов`язань перед своїми вкладниками банк змушений вимагати зміни умов кредитного договору № К3H1GK15006415 від 18 липня 2007 року. Починаючи з 22 жовтня 2008 року, процентна ставка за кредитним договором складатиме

13,2% на рік.

З розрахунку заборгованості суди встановили, що на 22 травня 2018 року остаточний розрахунок заборгованості за процентами здійснений, виходячи з процентної ставки 10,08%. Надлишково сплачені кошти за період з жовтня

2008 року (дата підвищення процентної ставки) до червня 2014 року направлені на погашення заборгованості за кредитом та здійснено відповідний перерахунок заборгованості.

З пункту 13 договору поруки апеляційний суд встановив, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

Апеляційний суд встановив, що збільшення кредитної процентної ставки, починаючи з 22 жовтня 2008 року, без згоди поручителя призвело до припинення поруки.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційних скарг АТ «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційних скарг, суд дійшов таких висновків.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином

(стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша

статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною першою статті 559 ЦК України у редакції Кодексу, чинній на момент укладення договору поруки передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що банк

з 22 жовтня 2008 року змінив розмір процентної ставки за кредитним договором з 10,08% до 13,2% річних без згоди поручителя.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 9 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга

статті 432 ЦПК України).

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження

№ 14-67цс20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2015 року відкрито провадження у справі № 357/6458/15-ц за позовом АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи, що на момент подання даного позову (15 травня 2017 року) Білоцерківським міськрайонним судом Київської області розглядалася справа № 357/6458/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, останній повинен захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи обставини щодо припинення поруки, тому у задоволенні позову належить відмовити саме з цих підстав.

Звернення до суду з окремим позовом про визнання поруки припиненою не є належним способом захисту права.

За таких обставин суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, проте мотиви такої відмови про відсутність підстав вважати припиненою поруку внаслідок скасування у подальшому банком рішення про збільшення процентної ставки, є помилковими.

Суд апеляційної інстанції, неправильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, не врахував, що кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, тому звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Тому висновок апеляційного суду про задоволення позову є помилковим, а прийнята цим судом постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 412 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, однак вказав неналежні мотиви та підстави для такої відмови, рішення суду першої інстанції підлягає зміні у його мотивувальній частині.

Враховуючи висновок касаційного суду про скасування постанови суду апеляційної інстанції та зміну рішення суду першої інстанції щодо мотивів і підстав відмови у задоволенні позову, додаткова постанова суду апеляційної інстанції про стягнення з АТ КБ «Приват Банк» витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні відповідної заяви ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про зміну рішення суде першої інстанції у його мотивувальній частині, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 412 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги,статтями 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», поданою адвокатом Крапівцевою Оленою Олександрівною, задовольнити частково.

Скасувати постанову Київського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року, рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 вересня 2018 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану адвокатом Сокуренком Євгеном Сергійовичем, задовольнити.

Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук