Справа № 182/4345/20
Провадження № 2/0182/148/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09.12.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Гавриленко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі об`єднану цивільну справу за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах, факту ведення спільного господарства, побуту і бюджету та визнання права власності на квартиру і ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 29.07.2020 року звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах, факту ведення спільного господарства, побуту і бюджету та визнання права власності на Ѕ частину квартири.

ОСОБА_2 02.09.2020 року звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом.

22.11.2021 року за клопотанням представників сторін справи було об`єднано в одне провадження (а.с.89-90).

22.11.2021 року представником ОСОБА_1 адвокатом Любарцем С.С., який діє в інтересах своєї довірительки, було подано до суду уточнений позов про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах, факту ведення спільного господарства, побуту і бюджету та визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у вересні 2001 року на Нікопольське учбово-виробниче підприємство УТОС влаштувався на роботу ОСОБА_5 . Оскільки він не мав власного житла, йому була надана кімната в гуртожитку підприємства НУВП УТОС за адресою: АДРЕСА_1 , в яку він вселився 10.09.2001 року. В цьому ж гуртожитку, але в кімнаті № 2, була зареєстрована та проживала вона - ОСОБА_1 , з 1999 року, оскільки також працювала на підприємстві УТОС. Робота на одному підприємстві та проживання у сусідніх кімнатах в гуртожитку має свій певний життєвий уклад. Оскільки всі мешканці гуртожитку є інвалідами з різними вадами зору вони допомагали один одному в побуті, спілкувалися та дуже багато часу проводили разом. Таке спілкування серед осіб, що майже не мають інших друзів та людей, з ким вони проводили б вільний час, об`єднало і її з ОСОБА_6 . Новий 2002 рік вони святкували вже разом як чоловік і жінка, що кохають один одного. На той час ОСОБА_5 переніс свої речі до її кімнати, в його кімнату вони перенесли речі, які не використовувались щодня. В них була повноцінна сім`я, вони завжди були разом. Вони жили в одній кімнаті, прокидаючись вранці, спільно готували сніданок та разом йшли на роботу. В невеличких перервах на роботі ОСОБА_6 намагався підійти до неї та зробити її роботу замість неї, щоб хоч ненадовго побути разом. Повертаючись додому з роботи, вони не розлучалися не на хвилинку. Разом заходили до магазину, разом готували їсти, разом прибирали кімнати. В них було спільне господарство, спільний побут та бюджет.

Влітку 2002 року вона з ОСОБА_6 були присутні на з`їзді релігійної організації, яку він на той час відвідував. Оскільки проїзд для прихильників його релігійної організації був безкоштовним, вони вирішили виділити зі спільного бюджету гроші і на її проїзд, щоб разом провести вільний час у Києві. Восени 2002 року вони змогли отримати путівку до Орджонікідзевського профілакторію, де разом, за спільні кошти, проходили обстеження та лікування. Вони проживали в одній кімнаті як чоловік і дружина. Вони багато часу проводили разом, хоча у ОСОБА_6 були сестри та брат, однак, більше часу вони проводили із її сестрою ОСОБА_7 , яка прийняла ОСОБА_6 і як її чоловіка, і просто, як добру людину. Вони разом, зі спільного бюджету, обирали подарунки для її сина ОСОБА_8 , 1996 року народження, з яким ОСОБА_6 дуже товаришував. Вони не мали своєї дитини, оскільки реально розуміли, що життя у гуртожитку, хоча й у дружньому колективі, не буде для дитини комфортним. Влітку 2002 та 2003 років вони за спільні кошти їздили до моря на відпочинок. Рішення про те, куди та скільки вони можуть на це витратити, вони завжди робили разом, оскільки мали спільний бюджет, який складався з їх заробітних плат та пенсій за інвалідністю. Проживаючи у гуртожитку УТОС, перед ними постало питання щодо додержання правил проживання, оскільки кімнати у гуртожитку могли отримати лише холості працівники УТОС, а пари, які склали сім`ю та вели спільне господарство, мали звільнити гуртожиток, черга на отримання якого була дуже велика. Оскільки і в гуртожитку, і на підприємстві всі знали один про одного, деякі працівники, навіть, просили їх вийняти окреме житло, щоб їх спільне проживання з ОСОБА_6 не стало приводом для їх виселення та доганою для коменданта гуртожитку. Держава інколи видавала квартири працівникам УТОС і мова на підприємстві про видачу таких квартир була дуже часта. Вона перебувала першою в черзі на отримання квартири і порушення з їх боку правил проживання в гуртожитку УТОС могла призвести до звільнення з роботи її та ОСОБА_6 , або до зняття її з реєстрації за місцем проживання, що могло призвести до зміни її черговості та до наслідків, які б унеможливили отримання довгоочікуваної квартири. Розуміючи складність ситуації, вони з ОСОБА_6 вирішили вийняти житло, отримавши дозвіл залишитися зареєстрованими у гуртожитку. Напочатку осені 2003 року, знайшовши однокімнатну квартиру на мікрорайоні ОСОБА_9 (третя дільниця), орендна плата за яку була посильною для їх спільного бюджету, вони переїхали разом з ОСОБА_6 до неї, забравши всі свої речі з гуртожитку. Квартира коштувала небагато, але вона була у жахливому технічному стані. Довго жити у такій квартирі було неможливо, а вкладати власні кошти у її ремонт було недоцільно. Їх доходів, навіть із жорсткою економією, не вистачало на придбання власного житла, їх з чоловіком заощаджень вистачало тільки на половину вартості однокімнатної квартири у віддалених районах міста без ремонту. Через декілька місяців проживання у квартирі, її сестра ОСОБА_7 запропонувала їм з ОСОБА_6 гроші для купівлі житла, але не всю суму, яку їм не вистачало, а лише її частину. Вони погодились. ОСОБА_6 , розуміючи реальність купівлі власного житла, звернувся до своїх сестер та брата з проханням допомогти їм і додати грошей, яких не вистачало для укладення договору купівлі-продажу. Його родина погодилась, але за умови, що з ними, в їх новій квартирі, буде мешкати батько ОСОБА_10 , якому на той момент було 68 років, про якого вони будуть піклуватись. Вони з ОСОБА_6 погодились. 08 грудня 2003 року ОСОБА_6 уклав договір-купівлі продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Впродовж місяця вони мили та чистили квартиру, міняли крани, вішали люстри та штори, робили інші ремонтні дрібниці, завозили свої речі та Новий 2004 рік святкували у своїй квартирі. Рішення про купівлю квартири лише на ОСОБА_6 вони прийняли тому, що вона була перша в черзі на отримання житла в УТОСі і набуття права власності на житло унеможливило б отримання квартири. Вони сподівались отримати квартиру від держави та, продавши дві однокімнатні квартири, покращити свої умови проживання, купивши квартиру з більшою площею та кількістю кімнат. Питання щодо укладення шлюбу між ними вони відкладали, оскільки їм пояснили на підприємстві, що укладення шлюбу також може негативно вплинути на можливість отримати квартиру. Приблизно, пів року вони жили втрьох: вона, ОСОБА_6 та його батько ОСОБА_11 . Вони з ОСОБА_6 працювали, його батько був удома. У лютому 2004 року ОСОБА_12 забрали доньки - сестри ОСОБА_6 , оскільки його здоров`я погіршилось. ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер. У 2006 році, зрозумівши, що квартири від держави вона не дочекається, ОСОБА_6 зареєстрував її у їх квартирі. Так, з кінця 2001 року вона з ОСОБА_6 проживала однією сім`єю, без укладання шлюбу у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство і побут, мали спільний бюджет. Вони своїми руками та силами, за спільні кошти, відремонтували квартиру, купили меблі та побутову техніку, зробили безліч медичних обстежень та операцій. Вони завжди були разом, були один для одного підтримкою, і вона була щаслива від того, що має такого гарного чоловіка. 04 січня 2020 року на підприємстві УТОС, де вони працювали з чоловіком, трапився трагічний випадок і ОСОБА_6 загинув. На похоронах ОСОБА_6 було дуже багато людей, які співчували їй, говорили багато добрих слів про її чоловіка. В одній із розмов з його родиною їй порадили не зволікати з його частиною спадщини, щоб не пропустити шестимісячний строк для її прийняття. Тоді ж, під здивування його сестер, вона сказала, що вони так і не одружились офіційно, а квартира цілком оформлена на покійного ОСОБА_13 за життя не розпорядився належним йому майном і, оскільки після його смерті залишились спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_2 , вона звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. На момент звернення спадщина після смерті ОСОБА_5 вже була відкрита у приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Ковтюх А.В. за заявою сестри ОСОБА_14 . Нотаріус, враховуючи їх заяви, та фактичні обставини справи, 14 липня 2020 року видала їй дві постанови, відповідно до яких відмовила у видачі свідоцтва про право власності та право на спадщину за законом на квартиру у зв`язку із відсутністю документа, який посвідчує шлюбні відносини, та документа, який підтверджує право власності на майно та наявності спору, який має місце між спадкоємицею ОСОБА_2 та нею. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що, відповідно до чинного законодавства, спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому, спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність, згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України. Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з частиною першою статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За змістом наведеної норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Майно, набуте ними у 2003 році, набуте під час спільного проживання та фактичних шлюбних відносин, які почалися в грудні 2001 року, під час ведення спільного господарства, побуту і наявного спільного бюджету, у них з ОСОБА_6 , після того, як вони вирішили створити сім`ю, в результаті їх спільної праці, заощаджень, отриманих від економії пенсій та заробітної плати на підприємстві, де вони спільно працювали, та грошей, які їм подарували їх рідні люди. Майно набуте ними у 2003 році, є єдиним нерухомим майном, яке вона вважає своєю домівкою, де 17 років вона живе, в якому знаходяться її речі, в якому вона зареєстрована і продовжує проживати після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 . На момент укладення ОСОБА_5 договору-купівлі продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2 вона перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах, починаючи з грудня 2001 року. Зазначену квартиру вони купували за спільні кошти під час ведення спільного господарства, побуту і наявного спільного бюджету, у них з ОСОБА_6 після того, як вони створити сім`ю, в результаті їх спільної праці, заощаджень, отриманих від економії пенсій та заробітної плати на підприємстві, де вони спільно працювали, та грошей, які їм подарували рідні люди. Відповідно до ст.1259 ЦК України, черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушувати права спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. ОСОБА_5 мав інвалідність ІІІ групи з дитинства по зору, і, відповідно, потребував постійної сторонньої допомоги та матеріального забезпечення й іншої допомоги, в тому числі, моральної та психологічної підтримки. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі, зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Крім того, відповідно до ст.1268 ЦК України, вона фактично прийняла спадщину, оскільки проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, продовжує проживати у вказаній квартирі, сплачує всі комунальні платежі, доглядає за станом квартири. За таких обставин звернулась до суду.

09.12.2021 року за заявою ОСОБА_2 про відмову від позовних вимог і закриття провадження по справі та визнання позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.96) судом винесено ухвалу про закриття провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом (а.с.94).

В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Представник позивача за первісним позовом адвокат Любарець С.С. на задоволенні позовної заяви наполягав (а.с.100), відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 визнала та підтвердила факти, викладені нею в позовній заяві (а.с.96).

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, до суду не з`явились, хоча повідомлялись про розгляд справи належним чином. Їх неявка в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Згідно з ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як встановлено в судовому засіданні, після працевлаштування у 2001 року на Нікопольське учбово-виробниче підприємство УТОС ОСОБА_5 (а.с.9), йому була надана кімната в гуртожитку підприємства НУВП УТОС за адресою: АДРЕСА_1 , в яку він вселився 10.09.2001 року. В цьому ж гуртожитку в кімнаті № 2 була зареєстрована та проживала з 1999 року позивачка по справі ОСОБА_1 , яка також працювала на підприємстві УТОС з 1994 року (а.с.7-8). З Нового 2002 року позивачка та ОСОБА_5 стали проживати разом як чоловік і жінка. Позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_5 разом купували продукти в магазинах, готували їжу, прибирали кімнати, в яких проживали, мали спільне господарство, спільний побут, бюджет, разом подорожували, їздили на відпочинок та лікувались. Їх спільний бюджет складався з їх заробітних плат та пенсій по інвалідності. Оскільки правилами гуртожитку було заборонено спільне проживання сімей, позивачка по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , винайняли квартиру та виселились з гуртожитку. ОСОБА_1 перебувала в черзі на отримання квартири від НУВП УТОС першою. Тому, коли за допомогою рідних вони з ОСОБА_5 змогли купити власну квартиру, не стала реєструватись в ній та укладати шлюб, сподіваючись отримати квартиру від держави. 08.12.2003 року ОСОБА_5 уклав договір-купівлі продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с.10-13), в якій впродовж місяця позивачка сумісно з ОСОБА_5 зробили ремонт. На вимогу сестер ОСОБА_5 , разом з позивачкою та ним самим проживав і його батько ОСОБА_11 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 забрали доньки - сестри ОСОБА_6 - через погіршення самопочуття. У 2006 році, не дочекавшись квартири від держави, ОСОБА_5 зареєстрував позивачку в спірній квартирі, яку своїми руками та силами, за спільні кошти, відремонтували, в яку купили меблі та побутову техніку. 04.01.2020 року на підприємстві УТОС трапився трагічний випадок, в результаті якого ОСОБА_5 загинув (а.с.16). Після його смерті залишився спадок у вигляді спірної квартири АДРЕСА_2 . За життя спадкодавець не розпорядився належним йому майном, тому позивачка по справі звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. На момент звернення спадщина після смерті ОСОБА_5 вже була відкрита у приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Ковтюх А.В. за заявою сестри ОСОБА_5 - ОСОБА_2 . Тому, 14.07.2020 року приватним нотаріусом позивачці по справі було видано постанови про відмову у видачі свідоцтва про право власності та у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.18-19).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що, відповідно до чинного законодавства, спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому, спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність, згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Судом встановлено, що майно, яке є предметом спору, набуте позивачкою ОСОБА_1 та спадкодавцем ОСОБА_5 у 2003 році під час їх спільного проживання та фактичних шлюбних відносин, ведення спільного господарства, побуту і наявного спільного бюджету, в результаті їх спільної праці, заощаджень, отриманих від економії пенсій та заробітної плати на підприємстві та грошей, які їм подарували їх рідні. Майно набуте позивачкою та спадкодавцем у 2003 році, є єдиним нерухомим майном, яке ОСОБА_1 вважає своєю домівкою вже 17 років, в якому знаходяться її речі, в якому вона зареєстрована і продовжує проживати після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 . На момент укладення ОСОБА_5 договору-купівлі продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2 позивачка перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах, починаючи з грудня 2001 року. Даний факт підтверджується як фото, наданими позивачкою до суду (а.с.20-26), так й довідкою й актом про проживання ОСББ «Благоуст» (а.см.27-28).

Відповідно до ст.1259 ЦК України, черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушувати права спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 мав інвалідність ІІІ групи з дитинства по зору, і потребував постійної сторонньої допомоги як фізичної, так і моральної та психологічної (а.с.15), що забезпечила йому позивачка по справі (а.с.14), яка проживала з ним однією сім`єю як дружина протягом 18 років.

За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах, факту ведення спільного господарства, побуту і бюджету та визнання права власності на квартиру задовольнити в повному обсязі.

Встановити факт спільного проживання (ведення спільного господарства, побуту і наявність спільного бюджету) ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з грудня 2001 року по 4 січня 2020 року.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 як спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Змінити черговість спадкування, визнавши ОСОБА_1 спадкоємицею першої черги після смерті ОСОБА_5 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал