Провадження № 4-с/761/142/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Мальцева Д.О.

при секретарі: Колодяжному В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду справу за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Рабоволюк В.В. та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - скаржник, боржник) звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва із скаргою на дії державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рябоволюка Василя Вікторовича (далі по тексту - виконавець) від 08.01.2021 винесеної у виконавчому провадженні №59992431 у зв`язку з пропущенням з поважних причин та визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця від 08.01.2021 про повернення виконавчого листа № 761/13271/19, виданого Шевченківським районним судом м. Києва від 04.09.2019 про стягнення з ОСОБА_2 (далі по тексту - боржник) на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 8000, 00 доларів США та судового збору у розмірі 2 158, 40 грн.

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні у Шевченківському РВ ДВС у м.Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) перебував вказаний виконавчий лист. Постановою державного виконавця від 08.01.2021 виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»: через відсутність відомостей про ідентифікаційний код боржника, а також через те, що заходи, здійснені державним виконавцем щодо розшуку майна боржника виявились безрезультатними. Водночас у виконавчому листі зазначений ідентифікаційний код боржника. Крім того, виконавцем не було вчинено жодних дій щодо розшуку майна боржника, на яке можливо було звернути стягнення. Не зазначено виконавцем і про дії, які були ним вчинені для розшуку майна боржника. З огляду на зазначене, такі дії виконавця стягувач вважає неправомірними, а постанову від 08.01.2021 такою, що винесена з порушенням норм чинного законодавства, а тому звернувся до суду із вказаною скаргою.

Також скаржник просив поновити йому строк на оскарження вказаної постанови, оскільки вказаний строк було пропущений скаржником з поважних причин. Так, про зазначену постанову скаржнику стало відомо 03.02.2021. 09.02.2021 скаржник подав скаргу на дії державного виконавця, тобто в межах десятиденного строку після її отримання, однак скарга була повернута судом скаржнику через відсутність доказів її направлення іншим учасникам справи. ухвалу суду скаржник не отримав, однак в реєстрі вона була оприлюднена 26.02.2021. 05.03.2021 скаржник повторно направив до суду зазначену скаргу, а відтак строк на оскарження постанови був пропущений скаржником з поважних причин.

11.03.2021 ухвалою суду справу призначено до розгляду.

07.12.2021 до суду надійшли матеріали виконавчого провадження № 59992431.

Скаржник у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву, відповідно до якої справу просив розглядати за його відсутності, скаргу підтримав, просив задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справу повідомлені належним чином.

В силу положень ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З огляду на наведене суд вирішив продовжити розгляд справи за відсутності учасників справи.

Щодо поновлення строку для подання вказаної скарги суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно положень ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав або свободи.

При цьому, відповідно до вимог ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6, відповідно до ст. 385 ЦПК України скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Такий строк є процесуальним, може бути поновлений за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому, заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 449 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Скаржник у своїх поясненнях вказує, що зазначену постанову отримав 03.02.2021, а 09.02.2021 звернувся подав скаргу на дії державного виконавця, тобто в межах десятиденного строку після її отримання, однак скарга була повернута судом скаржнику через відсутність доказів її направлення іншим учасникам справи. ухвалу суду скаржник не отримав, однак в реєстрі вона була оприлюднена 26.02.2021. 05.03.2021 скаржник повторно направив до суду зазначену скаргу, а відтак строк на оскарження постанови був пропущений скаржником з поважних причин.

За таких обставин, суд, перевіривши обґрунтування скаржника щодо поважності причин пропуску строку на звернення до суду із вказаною скаргою, а також матеріали справи на наявність відповідних доказів, дійшов висновку, що скаржником строк для звернення до суду із вказаною скаргою пропущений з поважних причин, а відтак вважає за можливе поновити його.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

При цьому, згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Згідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналогічні положення містяться і в ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд, перевіряючи матеріали скарги на предмет обґрунтованості, встановив наступне.

У судовому засіданні встановлено, що на виконанні у Шевченківському РВ ДВС у м.Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 59992431 з примусового виконання виконавчого листа № 761/13271/19, виданого Шевченківським районним судом м. Києва від 04.09.2019 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 8 000, 00 доларів США та судового збору у розмірі 2 158, 40 грн.

10.09.2019 виконавець своєю постановою відкрив виконавче провадження з виконня зазначеного виконавчого листа та виніс постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження

11.10.2019 виконавець своєю постановою наклав арешт на кошти боржника та направив вказану постанову до банківських установ України для виконання.

Також виконавцем в 2019 році було зроблено ряд запитів до Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України з метою з`ясування матеріального стану боржника та наявності доходів, на які можливо звернути стягнення, перевірено БД ІС ДП «НАІС» щодо наявності зареєстрованих транспортних засобів за боржником та Державний реєстр речових прав на нерухоме майно з метою розшуку майна боржника.

З матеріалів справи вбачається, що здійснені виконавцем заходи виявились безрезультатними.

08.01.2021 виконавець своєю постановою повернув скаржнику виконавчий лист на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в ході провадження встановлено відсутність відомостей про ідентифікаційний код боржника, що унеможливлює перевірку його доходів, а також відповідно до вимог п. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника, звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, таким чином при примусовому виконанні вищезазначеного виконавчого документа, звернути стягнення на транспортні засоби та нерухоме майно боржника є недоцільним, оскільки вартість такого майна значно вища ніж сума боргу, що підлягає стягненню за виконавчим документом. Заходи здійснені виконавцем щодо розшуку майна боржника виявились безрезультатними.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що заходами примусового виконання рішень, зокрема є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 4) за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду; 5) безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; 6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; 7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; 8) здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; 9) використовувати за згодою власника приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника за їхньою згодою для перевезення майна; 10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; 11) приймати рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень), за наявності письмової заяви стягувача; 12) звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; 13) звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; 14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; 15) залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 19) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; 20) залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача; 21) отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавцем було зроблено лише ряд запитів до державних органів та банківських установ щодо матеріального стану боржника та наявності у нього майна (рухомого, нерухомого майна, транспортних засобів, відкритих банківських рахунків), на яке можливо звернути стягнення в 2019 році, накладено арешт на кошти боржника, та направлено до виконання свої постанови, зроблено Витяги з відповідних реєстрів.

Жодних інших дій, у тому числі і з метою з`ясування ідентифікаційного коду боржника, виконавцем протягом 2019-2021 вчинено не було.

За таких обставин, суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що виконавцем не у повному обсязі використано надані виконавцю права, та не проведено усіх виконавчих дій для виконання рішення суду у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження», а відтак у виконавця були відсутні підстави повертати виконавчий лист № 761/13271/19, виданий Шевченківським районним судом м. Києва від 04.09.2019 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 8000, 00 доларів США та судового збору у розмірі 2 158, 40 грн. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні встановлено обґрунтованість скарги щодо визнання дій виконавця неправомірними та скасування постанови від 08.01.2021 про повернення виконавчого документа стягувачу, а відтак скарга підлягає задоволенню.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. 447, 451 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Рабоволюк В.В. та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу - задовольнити.

Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рабоволюк В.В. щодо винесення постанови від 08.01.2021 року про повернення виконавчого листа № 761/13241/19 виданий 04.09.2019р. Шевченківським районним судом м. Києва.

Скасувати постанову ВП № 59992431 від 08.01.2021 року винесену державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального управління Міністерства юстиції Рабоволюк В.В. від 08.01.2021року про повернення виконавчого листа № 761/13241/19 виданий 04.09.2019 р. Шевченківським районним судом м. Києва.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 28.12.2021.

Суддя: