Номер провадження: 22-ц/813/6996/21
Номер справи місцевого суду: 515/583/20
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 515/583/20

Номер провадження: 22-ц/813/6996/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Тузлівська сільська рада Татарбунарського району Одеської області,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунальний заклад НВК (загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ліцей) Татарбунарського району Одеської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - комунальний заклад НВК (загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ліцей) Татарбунарського району Одеської області, про стягнення моральної шкоди за незаконне звільнення та затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі, за апеляційною скаргою Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Тимошенка С. В. о 13 годині 05 хвилині 15 січня 2021 року, повний текст рішення складений 25 січня 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 р. ОСОБА_1 звернулась до Татарбунарського районного суду Одеської області з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить стягнути з Тузлівської сільської ради на її користь моральну шкоду у розмірі 200 000 грн. за незаконне звільнення її з роботи та за час затримки виконання рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.06.2019 р. в частині поновлення на роботі.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що 05.10.2018 р. розпорядженням № 1 в.о. голови Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області ОСОБА_2 її було незаконно звільнено з посади директора КЗ «Тузлівський НВК» (загальноосвітня школа І-ІІ ступеняліцей). У зв`язку з цим вона вимушена була звернутися до суду з позовом про поновлення її на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Татарбунарського районного суду від 20. 06.2019 р. її позовні вимоги були задоволені у повному обсязі. Визнано незаконним та скасовано розпорядження № 1 від. 05.10.2018 р. Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про звільнення її з посади директора КЗ Тузлівський НВК (загальноосвітня школа І-І ІІ ступеняліцей).

Поновлено її на посаді директора КЗ Тузлівський НВК. Стягнуто з Тузлівської сільської ради Татарбунарського на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 116 486,50 грн..

Вказане рішення Тузлівська сільська рада Татарбунарського району оскаржила в апеляційному порядку. Постановою Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 р. апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Татарбунарського районного Одеської області від 20.06.2019 р. залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідачем було оскаржено до касаційної інстанції. Ухвалою Верховного Суду від 18.02.2020 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

Внаслідок протиправних дій відповідача їй було завдано моральну шкоду, оскільки відповідач, не враховуючи її професійні якості як спеціаліста вищої категорії, звільнив її як небажаного працівника, незважаючи на бездоганну багаторічну працю в інтересах навчального закладу. У своїй діяльності вона отримала відповідно освітню кваліфікацію. 08.04.2016 р. пройшла атестацію на відповідність займаній посаді директора Тузлівської НВК та пройшла навчання у Київському університеті менеджменту освіти, де здобула кваліфікацію магістра за спеціальністю «Освітні педагогічні науки». За час перебування на займаній посаді керівника закладу будь-яких стягнень не отримувала. Такі дії відповідача завдали їй значних страждань та принизили її честь, гідність, ділову репутацію. Спричинили душевні страждання, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Крім того, у зв`язку із звільненням із займаної посади вона понесла матеріальні збитки, що позначились в неотриманні нею встановленої згідно затвердженої тарифікації заробітної плати, що в подальшому створило проблеми з виплатами по кредитному договору від 23.08.2017 р. та виплатами по договору про надання освітніх послуг на навчання від 30.11.2017 р., що негативно вплинуло на моральне самопочуття, оскільки вказані події відбувалися у період навчання. І хоча 28. 02.2020 р. Тузлівською сільською радою винесено розпорядження № 1 про скасування розпорядження сільської ради № 1 від 05.10.2018 р. про звільнення її з роботи та поновленні її на роботі на займаній посаді, але до роботи її не допущено. Рішення суду не виконується, на посаду директора КЗ "Тузлівський НВК" призначено іншу особу, а вона працює на посаді асистента вчителя (на 1,0 ставки) та вчителем корекційних занять (0,5 ставки). Її душевні страждання тривають і дотепер, що негативно відображається на її психоемоційному стані (а. с. 2 - 4).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву Тузлівська сільська рада Татарбунарського району Одеської області просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Тузлівська сільська рада Татарбунарського району Одеської області вказує на те, що ОСОБА_1 з жовтня місяця 2018 р. (з моменту звільнення) стало відомо про порушення її трудового права. Звертаючись до суду з позовом про поновлення її на роботі та стягнення заробітного заробітку за час вимушеного прогулу, позовну вимогу про стягнення моральної шкоди остання не заявляла. Тримісячний строк звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди сплив у січні 2019 р., що є підставою для відмови у позові. Крім того, позивачка не вказала з яких міркувань вона виходила, визнаючи розмір відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Посилаючись на погіршення фізичного та душевного стану, позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу (висновку експерта, медичної довідки тощо). Позивачка посилається на те, що вона понесла матеріальні збитки, що визначились у недоотримання заробітної плати, що у подальшому створило проблеми з виплатами за кредитним договором, але на надала доказів щодо виниклих проблем у погашенні кредитної заборгованості, надавши лише графік погашення кредиту (а. с. 45 - 49).

Представник третьої особи - ОСОБА_3 , яка є директором Тузлівського НВК, надіслала до суду заяву про застосування строку позовної давності щодо звернення ОСОБА_1 з вказаною позовною заявою. Зазначає, що тримісячний строк звернення до суду про стягнення моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням сплив, що є підставою для відмови у позовних вимог у повному обсязі (а. с. 90 - 91).

2.4 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 січня 2021 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 до Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про стягнення моральної шкоди за незаконне звільнення та затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі.

Стягнуто з Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області на користь ОСОБА_1 компенсацію за моральну шкоду в сумі 200 000 грн..

Стягнуто з Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 102 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем ОСОБА_1 доведено належним чином, що протиправними діями Тузлівської сільської ради їй завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, приниженні її честі, гідності, ділової репутації, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Зазначений розмір відшкодування моральної шкоди, визначений з урахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості, є співмірним з заподіяною шкодою і достатнім для відновлення морального становища позивачки (а. с. 105 - 108).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Тузлівська сільська рада Татарбунарського району Одеської області просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) після винесення розпорядження в.о. голови Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області ОСОБА_2 про звільнення з посади директора КЗ Тузлівський НВК позивачки ОСОБА_1 остання продовжувала

працювати і працює по теперішній час безперервно у зазначеному закладі на посаді вчителя.

Отримує щомісячну заробітну плату, що підтверджується відповідними довідками, які надані КЗ

Тузлівський НВК; 2) позивачка не зазначила, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується; 3) ОСОБА_1 , отримавши 06.02.2020 року виконавчий лист у справі в частині стягнення з Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 116 486 грн. 50 коп., пред`явила його до виконання лише у квітні місяці 2020 року, тобто майже через два місяці; 4) згідно меморіального ордеру від 16.04.2020 року з відповідача були списані грошові кошти на користь позивачки ОСОБА_1 ; 5) згідно розпорядження голови Тузлівської сільської ради Корнован-Мойсєєнко Л.Ю. №1 від 28.02.2020 року ОСОБА_1 була поновлена на роботі (посаді) директора КЗ Тузлівський НВК (загальноосвітня школа І-Ш ступенів-ліцей); 6) заявлений позивачкою розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості; 7) позивачка звертається із вимогою про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним звільненням лише через 1,5 роки, тобто зі спливом строку звернення до суду (а. с. 110 - 113).

2.7 Узагальнені доводи позивачки в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 посилається на те, що хоча 28.02.2020 року Тузлівською сільською радою винесено розпорядження № 1 про скасування розпорядження сільської ради №1 від 05.10.2018 р. про звільнення її з роботи та поновленні її на роботі на займаній посаді, але до роботи її не допущено. Рішення суду не виконується, на посаду директора КЗ "Тузлівський НВК"

призначено іншу особу. Вона працює на посаді асистента вчителя (1,0 ставки) та

вчителем корекційних занять (0,5 ставки) з жовтня 2018 р.. Її душевні страждання тривають і дотепер, що негативно відображається на її психоемоційному стані.

Строк позовної давності для звернення позивача з цим позовом не сплив, оскільки остаточно було підтверджено факт порушення трудових прав позивача ухвалою Верховного Суду від 18.02.2020 р.. З позовом про відшкодування моральної шкоди позивачка звернулась - 07.05.2020 р., тобто до спливу тримісячного строку.

2.8 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2021 року апеляційну скаргу Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 січня 2021 року залишено без руху (а. с. 120).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 січня 2021 року (а. с. 135).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2021 року призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 136).

07.06.2021 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

24.06.2021 року від адвоката Танасогло ОМ., діючого від імені Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, надійшла заява про відкладення розгляду справи

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Ковпак О.В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість її розгляду за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області підлягає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Розпорядженням № 4 від 12.01.2016 року Тузлівської сільської ради ОСОБА_1 призначено на посаду директора Тузлівського НВК з 13.01.2016 року.

Рішенням від 05 жовтня 2018 року № 428-1 Тузлівської сільської ради ХІІІ сесії першого скликання скасовано розпорядження сільського голови від 12.01.2016 року № 4 «Про призначення на посаду директора КЗ Тузлівський НВК загальноосвітня школа I-III ступеня-ліцей Катаркової Н.П.».

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.06.2019 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Визнано незаконними та скасовано рішення сесії Тузлівської сільської ради № 428-І від 05.10.2018 р. в частині скасування розпорядження сільського голови № 4 від 12.01.2016 р. "Про призначення на посаду директора Тузлівського НВК Катаркової Н.П.", розпорядження № 1 від. 05.10.2018 р. Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗ Тузлівський НВК (загальноосвітня школа І-І ІІ ступеняліцей). Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора КЗ Тузлівський НВК та стягнуто з Тузлівської сільської ради Татарбунарського на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 116 486,50 грн. (а. с. 5 - 8).

Постановою Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 р. рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.06.2019 р. залишено без змін (а. с. 9 - 11).

Ухвалою Верховного суду від 18.02.2020 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Тузлівської сільської ради Татарбунарського району на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.06.2019 р. та постанову Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 р. (а. с. 12 - 14).

Відповідно до розпорядження Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за № 1 від 28.02.2020 р., ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді директора КЗ «Тузлівський НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» (а. с. 15).

Відповідно до атестаційного листа, виданого відділом освіти Татарбунарської райдержадміністрації Одеської області, ОСОБА_1 пройшла атестацію на відповідність займаній посаді директора Тузлівської НВК (загальноосвітня школа І-ІІІ ступеня-ліцей) (а. с. 18).

Відповідно до диплома серії НОМЕР_1 від 31.05.2019 р. вбачається, що ОСОБА_1 здобула кваліфікацію ступінь вищої освіти магістр (а. с. 20).

За місцем роботи ОСОБА_1 характеризується лише з позитивної сторони, що вбачається з характеристики Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а. с. 21).

З копії додаткового договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 2587 від 23.08.2017 р., укладеного між КП «Одеський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та ОСОБА_1 вбачається, що позивачка отримала кредит на реконструкцію житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , терміном на 10 років, на суму 149 000 грн.. Вказане також підтверджується графіком погашення кредиту (а. с. 22, 23).

30.11.2017 р. укладено договір № 317 про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом Університетом менеджменту освіти та ОСОБА_1 , вартість таких послуг складає 13 600 грн. (а. с. 24 - 25).

Довідкою КЗ «Тузлівський НВК «Загальноосвітня школі І-ІІ степенівліцей» підтверджується, що ОСОБА_1 станом на 29.05.2020 р. дійсно працює на посаді асистента вчителя (на 1,0 ставки) та вчителем корекційних занять (0,5 ставки) з жовтня 2018 р. (а. с. 50).

З інформації Управління Державної казначейської служби України у Татарбунарському районі Одеської області вбачається, що на підставі виконання виконавчого листа Татарбунарського районного суду Одеської області від 06.02.2020 р ОСОБА_1 перераховано на її рахунок середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 116 486,50 грн. (а. с. 54).

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/непогодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, зав- даної внаслідок порушення її прав.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про наявність підстав для стягнення компенсації за моральну шкоду з Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області на користь ОСОБА_1 . Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Зазначений висновок наведено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 №6-54цс11.

Моральну шкоду працівникові відшкодовує безпосередньо роботодавець, якщо наявні такі умови: факт порушення роботодавцем законних прав працівника. У цьому разі законним правом визнається будь-яке суб`єктивне право працівника, що виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди, укладеної між роботодавцем і його працівником як сторонами трудових відносин; працівникові завдано моральних страждань, або він втратив нормальні життєві зв`язки, або в нього виникла потреба докласти додаткових зусиль для організації свого життя; причинний зв`язок між другою та першою умовами. Тобто моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або виникнення потреби в працівника докласти додаткових зусиль для організації свого життя спричинені внаслідок порушення роботодавцем законних прав працівника.

Рішенням від 05 жовтня 2018 року № 428-1 Тузлівської сільської ради Х111 сесії першого скликання скасовано розпорядження сільського голови від 12.01.2016 року № 4 «Про призначення на посаду директора КЗ Тузлівський НВК загальноосвітня школа I-III ступеня ліцей ОСОБА_1 ».

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.06.2019 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Визнано незаконними та скасовано рішення сесії Тузлівської сільської ради № 428-І від 05.10.2018 р. в частині скасування розпорядження сільського голови № 4 від 12.01.2016 р. "Про призначення на посаду директора Тузлівського НВК Катаркової Н.П.", розпорядження № 1 від. 05.10.2018 р. Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗ Тузлівський НВК (загальноосвітня школа І-І ІІ ступеняліцей); поновлено ОСОБА_1 на посаді директора КЗ Тузлівський НВК.

Вказане рішення набрало законної сили 16.01.2020 року. Однак, ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді директора КЗ «Тузлівський НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» тільки 28.02.2020 року.

Відповідно до меморіального ордеру № 3 від 16.04.2020 року з відповідача були списані грошові кошти на користь позивачки ОСОБА_1 у розмірі 116 486,50 гривень, тобто через 1,5 місяці після поновлення на роботі.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, у даному випадку наявний факт порушення роботодавцем законних прав працівника у зв`язку з невиконанням рішення суду.

Доводи апелянта, що після винесення розпорядження в.о. голови Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області ОСОБА_2 про звільнення з посади директора КЗ Тузлівський НВК позивачки ОСОБА_1 , остання продовжувала працювати і працює по теперішній час безперервно у зазначеному закладі на посаді вчителя, де отримує щомісячну заробітну плату, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана справа стосується тільки стягнення моральної шкоди за незаконне звільнення з посади директора КЗ Тузлівський НВК та стягнення моральної шкоди за час затримки виконання рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.06.2019 р. в частині поновлення на роботі.

Щодо доводів апелянта, що позивачка звертається із вимогою про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням лише через 1,5 роки, тобто зі спливом строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як передбачено ч. 1 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Чинним цивільним законодавством не встановлено спеціальної позовної давності для вимог про стягнення моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством.

Проте, у п. 16 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. (з наступними змінами) зазначено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч. 3 ст. 7 ЦК застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, тримісячний строк (ст. 233 КЗпП).

Встановлено, що ОСОБА_1 від час звернення до суду з попереднім позовом у іншій справі про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не заявляла позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним звільненням. Тому, звернення з вимогами про стягнення відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним звільненням у позові по даній справі відбулося з пропуском встановленого трудовим законодавством тримісячного строку (ст. 233 КЗпП). Поважні причини пропуску вказаного строку відсутні. Таким чином, не підлягають задоволенню, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, позовні вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням.

Позовні вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, яке підлягало негайному виконанню, є доведеними. Тому, вони підлягають задоволенню.

Доводи апелянта про те, що позивачка не зазначила з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди та якими доказами це підтверджується, заслуговують на увагу частково, з огляду на наступне.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Як вже було встановлено, що Тузлівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді директора КЗ «Тузлівський НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» тільки 28.02.2020 року та 16.04.2020 року позивачу був перерахований середній заробіток за час вимушеного прогулу, то за даних обставин вбачається наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювана, та вина останнього в її заподіянні у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.

Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (стст.3, 4, 11, 31 ЦПК 2004 року).

КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.2371 кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Визначаючи інший розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд апеляційної інстанції врахував конкретні обставини даної справи (наявність підстав відшкодування моральної шкоди тільки у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду), характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер немайнових втрат. Зокрема, ураховано тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Тому суд уважає справедливим визначити суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 8 000,00 грн..

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області є частково обґрунтованим, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди не відповідають обставинам справи, в цій частині судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи у вказаній частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні. Необхідно стягнути з Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 8 000 гривень за вищевказаного обґрунтування.

3.6. Розподіл судових витрат

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною другою пунктом третім статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пп. «б,в» п.4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції у випадку скасування або зміні судового рішення зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За таких підстав, апеляційний суд відповідно до ст. 141 ЦПК України здійснює перерозподіл судових витрат пропорційно до задоволених вимог.

При поданні позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір за позовну заяву майнового характеру у розмірі 2 102 грн..

Тузлівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області було сплачено судовий збір за апеляційну скаргу 3 153 грн..

Отже, враховуючи часткове задоволення позову (4% від позовних вимог) та положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 942 гривні 80 копійок.

3.7 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України,

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області - задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 січня 2021 року змінити.

Викласти другий абзац мотивувальної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (, КОАТУУ , адреса: 68160, Одеська область, Татарбунарський район, с. Тузли, вул. Завгороднього, 29) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) компенсацію за моральну шкоду в сумі 8 000 (вісім тисяч) гривень».

В решті рішення залишити без змін.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (, КОАТУУ , адреса: 68160, Одеська область, Татарбунарський район, с. Тузли, вул.Завгороднього,29) судовий збір у розмірі 2 942 (дві тисячі дев`ятсот сорок дві) гривні 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 02 липня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова