Справа № 638/3708/19
Провадження № 2/638/508/21
22 лютого 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
Головуючого судді Цвірюка Д.В.,
за участю секретаря Куценко К.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, -
ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення аліментів на його утримання, як непрацездатного батька в розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 18 вересня 1993 року є пенсіонером за інвалідністю. Єдиним доходом увесь цей період є пенсія за віком, яка станом на 21.12.2018 року складає 7473,28 російських рублів. Єдиною донькою є ОСОБА_2 , яка може допомагати та підтримувати його матеріально. Позивач проживає в квартирі разом з дружиною, ОСОБА_4 . Пенсія, яку отримує позивач не забезпечує йому необхідного мінімуму проживання, більшу частину він віддає на сплату комунальних послуг. Сума, яка залишається є меншою ніж мінімальний прожитковий мінімум і її ледь вистачає на харчування та ліки. Побутовими предметами першої необхідності, новим взуттям та одягом він забезпечити себе не може. Вимушений просити близьких знайомих людей допомагати йому, позичати гроші, щоб дожити до наступної пенсії. Позивач є хворою людиною з низкою хронічних захворювань та потребує постійного лікування та догляду. Відповідач на прохання допомогти відповідає відмовою. Враховуючи вказані обставини позивач вимушений звернутися до суду.
Ухвалою судді від 19.03.2019 року позовна заява залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення допущених недоліків.
Ухвалою від 06.09.2019 року відкрито провадження по справі та її розгляд призначений за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 17.12.2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_3 .
Ухвалою суду від 17.12.2019 року доручено Головному територіальному управлінню юстиції в Харківській області звернутися до компетентного суду міста Бєлгорода із судових дорученням про надання правової допомоги, а саме вручити позивачу ОСОБА_1 повідомлення про виклик в судове засідання, допитати позивача по суті позовних вимог.
Ухвалою суду від 13.11.2020 року закрито підготовче провадження по справі та справа призначена до судового розгляду.
На виконання ухвали суду від 17.12.2019 року судом отримано документи, на виконання судового доручення, зокрема, ухвалу про виконання судового доручення, протокол судового засідання, підтвердження про вручення документу, розписку та копію паспорту ОСОБА_1 .
Згідно протоколу судового засідання від 05.06.2020 року, складеного на виконання судового доручення Октябрьським районним судом м.Бєлгорода, позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутності, у зв`язку із значною віддаленістю його місця проживання, а також у зв`язку із складною епідеміологічною ситуацією у Російській Федерації та на Україні.
Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.02.2021 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Третя особа у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, причини неявки суду не повідомив.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 .
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації та є пенсіонером, що підтверджується копією паспорту № НОМЕР_2 та копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 .
Згідно довідки Управління пенсійного фонду Росії в м. Бєлгороді Бєлгородської області №477934/18 від 21.12.2018 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду Росії в м. Бєлгороді Бєлгородської області як пенсіонер та отримує пенсію за віком. Сума пенсії за період з 01.01.2007 року та довічно складає 5011,15 російських рублів та щомісячна грошова виплата в період з 01.11.2005 року та довічно складає в розмірі 2462,13 російських рублів.
Як вбачається з довідки серії МСЭ-2015 № 1322795, виданої 30.01.2017 року Бюро медико-соціальної експертизи № 121 ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи з 01.02.2017 року, безстроково.
Згідно висновку ОДБУЗ «Бєлгородський онкологічний диспансер» від 21.12.2016 року та лікарського висновку КП ОДБУЗ «Бєлгородська обласна клінічна лікарня Святителя Іоасафа» № 106247 від 28.11.2018 року позивач має ряд захворювань, які потребують лікування.
Відповідно до ст. 46 Конституції України кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно із ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.
Відповідно до ст.205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).
Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.
Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
Згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3 ст. 4 вказаного Закону).
Відповідно до ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність (в розрахунку одну особу на місяць): з 1 січня 2019 року - 1 497 гривні, з 1 липня - 1564 гривень, з 1 грудня - 1 638 гривень, станом на дату розгляду справи прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність складає 1769 грн., тобто пенсія позивача цілком забезпечує йому прожитковий мінімум у встановленому законом розмірі.
Розмір пенсії, яку отримує ОСОБА_1 з 01.01.2007 року, згідно довідки УПФ Росії в м. Бєлгороді Бєлгородської області №477934/18 від 21.12.2018 року становить в еквіваленті із розрахунку середньорічного курсу НБУ за 2019 рік - 1998,2 грн., станом на дату розгляду справи пенсія позивача в еквіваленті становить 1982,3 грн., які є вищими, ніж показник прожиткового мінімуму в Україні. Це говорить про те що, в сучасних умовах пенсія позивача забезпечує йому прожитковий мінімум.
З досліджених судом доказів вбачається, що позивач отримує пенсію, розмір якої перевищує розмір прожиткового мінімуму, встановлений чинним законодавством України.
Отже, доведення потреби в матеріальній допомозі є процесуальним обов`язком саме позивача. Потреба у матеріальній допомозі означає недостатність коштів, необхідних для підтримання нормальної життєдіяльності особи, а тому потреба в матеріальній допомозі має визначатися відповідно до встановленого законом прожиткового мінімуму.
Крім того, постановою Харківського апеляційного суду з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття. Вказане рішення суду набрало чинності 17.07.2019 року.
Відповідно до ч.1 ст. 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).
Враховуючи викладене, приймаючи до уваги відсутність у розділі Сімейного кодексу України, що регулює спірні правовідносини, визначення поняття «потреба у матеріальній допомозі», суд застосовує аналогію закону та при вирішенні справи враховує критерії визначення потреби у наданні матеріальної допомоги, передбачені у ч.4 ст. 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.
З огляду на зазначене, право на утримання (аліменти) має лише непрацездатна особа та (або) особа, яка потребує матеріальної допомоги (тобто не забезпечена прожитковим мінімумом).
Таким чином позивачем не наведено переконливих аргументів і не надано будь-яких розрахунків, які б свідчили про необхідність реальних витрат на утримання позивача у розмірі більшому ніж прожитковий мінімум, або, що цей розмір не забезпечує йому належних умов існування. Посилання позивача, що він потребує значних коштів на лікування не є підставою для задоволення позову, оскільки зазначені витрати в разі їх доведення можуть бути стягнуті з відповідача за позовними вимогами позивача заявленими в порядку ст. 203 СК України, а саме шляхом пред`явлення позову про стягнення додаткових витрат на утримання батьків, а не шляхом пред`явлення позову про стягнення аліментів.
Також суду не надано будь-яких доказів, що відповідач працює, має стабільний дохід, та має можливість фінансово допомагати своєму батькові.
Таким чином доводи позивача стосовно того, що він потребує матеріальної допомоги з боку доньки, яка зобов`язана таку допомогу надавати в силу вказівки закону, спростовуються відсутністю передбачених законом підстав для застосування положень ст. 202 СК України. Згідно зі статтею 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016р. у справі № 6-3066цс15.
При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 202, 203, 205 СК України, ст. ст. 3, 4, 6-13, 12, 81, 247, 263-265, 268, 280-284, 354 ЦПК України, Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», суд
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька відмовити повністю.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 22.02.2021 року.
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ;
відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ;
третя особа ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , рнокпп НОМЕР_6 , АДРЕСА_3 .
Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк