Справа № 369/8647/19
Провадження № 2/369/2473/21
12.03.2021 м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі
Головуючої судді Ковальчук Л.М.,
при секретарі Новіцькій М.М.,
за участю представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,
У липні 2019 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд:
визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , і незавершений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , площею 201, 4 кв.м, готовністю 94%, житловий будинок з прибудовами і надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 63,0 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м;
в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 201,4 кв.м, готовністю 94%, 1/2 частину житлового будинку з прибудовами і надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 63,0 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м;
в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 201,4 кв.м, готовністю 94%, 1/2 частину житлового будинку з прибудовами і надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 63,0 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.08.1983 між сторонами було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.10.2016.
Зі слів позивача, за період шлюбу сторонами було набуто на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2009, посвідченого приватним нотаріусом Тальнівського районного нотаріального округу Черкаської області Власенко Н.С. за реєстровим № 4472, житловий будинок з прибудовами та надвірними спорудами, що знаходиться за адресами: АДРЕСА_2 .
Також позивач стверджувала, що у них з відповідачем є земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій вони з 1997 року побудували житловий будинок, який станом на 2016 рік був 94% готовністю та в якому проживає позивач.
У добровільному порядку відповідач майно не погоджується поділити, тому позивач звернулась до суду з цим позовом.
Ухвалою судді від 13.09.2019 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі.
Ухвалою суду від 09.12.2019 було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судове засідання з`явилась, просила позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомив.
У зв`язку із відсутністю заперечень з боку позивача суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Вислухавши думку осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.10.2016, що набрало законної сили 17.10.2016, було розірвано шлюб, укладений між сторонами 31.08.1983 за актовим записом № 4412.
Відповідно до рішення 5 сесії 23 скликання Горенської сільської ради від 17.11.1998 відповідачу було видано 21.01.1999 державний акт серії IV-КВ № 103478 на право приватної власності на землю, відповідно до якого йому було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,2501 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з даними технічного паспорту та інвентаризаційної справи на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за вказаною адресою було у 2001 році побудовано житловий будинок під літ. «А» загальною площею 201,4 кв.м, станом на 07.12.2001 незавершений будівництвом (готовністю 94%). Інвентаризація була проведена на замовлення відповідача, відміток про самочинне будівництво вказані документи не містять.
Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.11.2009, посвідченого приватним нотаріусом Тальнівського районного нотаріального округу Черкаської області Власенко Н.С. за реєстровим № 4472, на ім`я відповідача було придбано житловий будинок з прибудовами та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.
У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).
Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
За правилами ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
У ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що даний кодекс набирає чинності з 01.01.2004.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Виходячи з п. 1 Прикінцевих положень СК України, даний кодекс набирає чинності одночасно на набранням чинності ЦК України.
Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
У ст. 24 КпШС УРСР передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Згідно зі ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Статтею 29 КпШС УРСР визначено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Згідно зі ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
З огляду на ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
З огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З урахуванням проаналізованих правових норм та правових висновків Верховного Суду в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків.
Так як судом було встановлено, що спірне нерухоме майно було набуте сторонами у шлюбі, а згідно з вимогами законодавства проголошено презумпцію набуття майна під час шлюбу у спільну сумісну власність подружжя, доказів того, що спірне майно було набуто відповідачем саме в особисту власність в ході розгляду справи суду надано не було, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задовольняє позов.
При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
Враховуючи вищевикладене та правові висновки Верховного Суду, керуючись ст.ст. 15, 16, 377, п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 60, 68-70, п. 1 Прикінцевих положень СК України, ст. 120 ЗК України, ст.ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України, ст. 16 Закону України «Про власність», рішення ЄСПЛ (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010), ст. ст. 4, 5, 12, 19, 23, 28, 76-82, 259, 263-268, 280-282, 351, 352, 354 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.
Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , і незавершений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 площею 201, 4 кв.м., готовністю 94%, житловий будинок з прибудовами і надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 39,8 кв.м..
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 площею 201,4 кв.м., готовністю 94%, 1/2 частину житлового будинку з прибудовами і надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 39,8 кв.м..
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 площею 201,4 кв.м., готовністю 94%, 1/2 частину житлового будинку з прибудовами і надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 39,8 кв.м..
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного рішення суду.
Інформація про позивача: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .
Інформація про відповідача: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .
Суддя Л.М. Ковальчук