Номер провадження 22-ц/804/1245/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 755/11580/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ статутного капіталу як спільного сумісного майна, стягнення вартості частки у статутному капіталі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 лютого 2021 року (суддя Каліуш Н.О., повний текст рішення складений 24 лютого 2021 року),

в с т а н о в и в :

17 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ статутного капіталу як спільного сумісного майна, стягнення вартості частки у статутному капіталі, посилаючись на те, що 29 жовтня 2014 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою. 06 грудня 2019 року відповідачка зареєструвала Товариство з обмеженою відповідальністю «ІННОФУД» (далі ТОВ «ІННОФУД»), статутний капітал якого склав 100000 грн. Зазначені кошти відповідачем було взято на власний розсуд з сімейного бюджету. 26 травня 2020 року відповідачка звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом про розірвання шлюбу, визнання місця проживання дитини, стягнення аліментів. Тобто, шлюбні відносини фактично припинено. Відповідачка зареєстрована як єдиний 100% учасник цього Товариства, і як директор. Однак, зважаючи на те, що статутний капітал створено за рахунок сімейних коштів, він є спільною власністю. Утворюючи ТОВ «ІННОФУД» відповідачка мала погодити з ним використання сімейних коштів, однак такого погодження не було. Відтак, підлягає поділу як спільна сумісна власність, не одержані доходи (або загальна вартість підприємства), а лише вклад у статутний капітал. Розмір статутного капіталу ТОВ «ІННОФУД» складає 100000 грн. Враховуючи те, що цю суму сформовано з сімейних коштів, то сума статутного капіталу є спільною власністю подружжя, тому йому належить половина цієї суми у розмірі 50000 грн. Просив суд визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 статутний капітал ТОВ «ІННОФУД» у розмірі 100000 грн.; поділити спільне сумісне майно, що складається зі статутного капіталу ТОВ «ІННОФУД» у розмірі 100000 грн. шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми у розмірі 50000 грн., що складає половину суми статутного капіталу ТОВ «ІННОФУД».

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ статутного капіталу як спільного сумісного майна, стягнення вартості частки у статутному капіталі задоволено частково.

Поділено майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та складається зі статутного капіталу ТОВ «ІННОФУД» у розмірі 81979,43 грн., шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми у розмірі 40989,72 грн., що складає половину суми статутного капіталу ТОВ «ІННОФУД», судовий збір у сумі 689,29 грн., а також витрати на правничу допомогу у сумі 2065,89 грн.

З вказаним рішенням не погодилася відповідачка ОСОБА_2 та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що нею надано належні та допустимі докази того, що нею в січні 2020 року та в квітні 2020 року частково сформований капітал Товариства в розмірі 81979,43 грн. за кошти, які не є коштами набутими за час спільного проживання і коштами сім`ї. Позовна заява не містить доказів сплати позивачем витрат на правову допомогу. Договір укладений між позивачем та ОСОБА_3 не містить реквізитів для оплати, однак рахунок виписаний ФОП ОСОБА_3 , та підписаний адвокатом - самозайнятою особою ОСОБА_3 , який працює в адвокатському об`єднанні «Парадокс».

Представником позивача ОСОБА_3 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважає рішення суду обґрунтованим, і не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 3 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 29 жовтня 2014 року (а.с. 9).

06 грудня 2019 року проведена державна реєстрація Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОФУД» (). Згідно із реєстраційними даними, засновником юридичної особи є ОСОБА_2 . Розмір внеску до статного фонду: 100 000,00 грн. Частка (%): 100,0000% (а.с. 10-12).

Згідно із рішенням № 2 учасника ТОВ «ІННОФУД» від 08 січня 2020 року ОСОБА_2 для формування статутного капіталу ТОВ «ІННОФУД» внесено таке майно: ноутбук вартістю 18299 грн., зовнішній жорсткий диск вартістю 1399 грн., безпровідна гарнітура вартістю 8499 грн., а всього на суму 28197,00 грн. (а.с.88).

З виписки по рахунку ТОВ «ІННОФУД», , вбачається, що 03 квітня 2020 року та 13 квітня 2020 року були зроблені внески до статутного фонду у розмірі 10000 грн. та 43782,43 грн. відповідно (а.с. 89-90).

26 червня 2020 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с. 13-14).

Рішенням № 3 учасника ТОВ «ІННОФУД» від 15 вересня 2020 року ОСОБА_2 , яке посвідчено нотаріально та зареєстровано у реєстрі за № 2702, зменшено статутний капітал Товариства на 99 000 грн. у зв`язку з тим, що 18020 грн. учасник не вніс до статутного капіталу Товариства та фактична діяльність Товариства не потребує статутного капіталу такого розміру. Затверджено зменшений розмір Статутного капіталу Товариства 1000 грн. (а.с. 91).

Рішенням суду від 28 вересня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

30 вересня 2020 року проведена державна реєстрація відомостей про зміну розміру статутного капіталу Товариства (а.с. 111-113).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що статутний капітал було сформовано за рахунок її власного майна та власних коштів в розумінні частини 1 статті 57 СК України. Статутний капітал ТОВ «ІННОФУД» в загальному розмірі 81979,43 грн. є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що не потребує додаткового закріплення судовим рішенням. Наданий відповідачем афідевіт є недопустимим доказом, оскільки не містить попередження про кримінальну відповідальність ОСОБА_4 за дачу завідомо неправдивих свідчень, та не містить інформації, що грошові кошти, які були внесені до статутного фонду Товариства є особистою власністю відповідачки.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду з наступних підстав.

У відповідності до вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 CК України встановлено рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (статті 62, 66 ГК України).

Так, з моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1 8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Статями 69, 70 СК України закріплено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а також правило про те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом статті 113 ЦК України та статті 1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Згідно із статтею 115 ЦК України господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Висновок щодо застосування зазначених норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, відповідно до якого грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним з визначних є той факт, що грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання.

Отже, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Аналогічної позиції Верховний Суд України дотримався і у справі № 6-79цс13 (постанова від 02 жовтня 2013 року) та у справі № 6-61цс13 (постанова від 03 липня 2013 року).

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що статутний капітал було сформовано за рахунок її власного майна та власних коштів. Інших доказів того, що внесений до статутного фонду Товариства ноутбук є її особистою власністю, окрім копії товарного чеку на його придбання, який не може свідчити про особисту належність їй зазначених грошових коштів, відповідачкою не надано та зазначене матеріалами справи не спростовується.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо безпідставності заперечень відповідачки та обґрунтованості заявленого позову і, як наслідок, наявності правових підстав для його задоволення.

Крім того, проаналізувавши доводи апеляційної скарги стосовно того, що позовна заява не містить доказів сплати позивачем витрат на правничу допомогу, та те, що рахунок виписаний ФОП ОСОБА_3 , а підписаний адвокатом самозайнятою особою ОСОБА_3 , апеляційний суд виходить з наступного.

З огляду на статтю 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Позивач, в інтересах якого діє представник адвокат Соколов В.В., звертаючись до суду, в позовній заяві зазначив, що орієнтовні судові витрати позивача у даній справі складаються з судового збору, та витрат на правову/правничу допомогу, що очікується за час розгляду справи судом першої інстанції на рівні 4000 - 12000 грн., у залежності від об`єму наданих правових послуг.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача адвокатом Соколовим В.В. надано: договір про надання правової (правничої) допомоги від 03 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Соколовим В.В.; додаток № 1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 03 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Соколовим В.В. 03 червня 2020 року; рахунок згідно Договору про надання правової/правничої допомоги від 03 червня 2020 року, підписаний адвокатом Соколовим В.В. від 19 серпня 2020 року; звіт про стан рахунку за період з 07 вересня 2020 року по 07 вересня 2020 року, з якого вбачається про надходження коштів на рахунок ОСОБА_3 , зокрема «за підготовку та подання позовної заяви про поділ статутного капіталу як спільного сумісного майна, Договір 3.06.2020» в сумі 2520 грн.

Зазначений звіт про стан рахунку, який свідчить про оплату гонорару адвокату Соколову В.В., а також договір про надання правової допомоги та рахунок згідно договору про надання правової допомоги є належними та допустимими доказами понесення позивачем витрат на правову допомогу, які у встановленому законом порядку (стаття 81 ЦПК України) не спростовані відповідачкою. При цьому правильність ведення адвокатом Соколовим В.В. обліку прибуткових операцій та сплати у зв`язку із їх проведенням обов`язкових платежів виходить за межі вирішення питання про відшкодування судових витрат у цивільній справі.

Апеляційний суд виходить з того, що сторона у справі самостійно вирішує питання про вибір свого представника в суді, в межах реалізації цього права позивач ОСОБА_1 обрав захисником своїх прав у цій справі у суді першої інстанції адвоката Соколова В.В.

Крім того, оскільки в якості представника позивача до участі у справі судом першої інстанції допущений адвокат Соколов В.В, який діяв у справі на підставі ордеру про надання правової допомоги та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, сплачена сума у розмірі 2520 грн. є витратами позивача на професійну правничу допомогу адвоката.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення судових витрат на правничу допомогу з урахуванням пропорційності розміру задоволених вимог.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд відхилив заперечення відповідачки проти позову та вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland, № 49684/99, § 2)).

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 червня 2021 року.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

О.В. Халаджи