ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 681/1629/18
Провадження № 22-ц/4820/1312/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Філіпчук О.В.

за участю представника позивачів ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 681/1629/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , поданою в їх інтересах представником ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 09 червня 2021 року (суддя Горгулько Н.А., повне судове рішення складено 14 червня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Канола-Поділля» про зміну формулювання причини звільнення з роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовами про зміну формулювання причин звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2018 року зазначені позовні заяви об`єднано в одне провадження для спільного розгляду і визначено єдиний унікальний номер справи 681/1629/18.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилалися на те, що вони працювали в ТОВ «НВП «Канола-Поділля» трактористами машиністами відповідно з 20.10.2016, 24.03.2014, 26.03.2018. Позивачі вказували, що ними виконувалися польові роботи по 12 год на добу включаючи роботу і у вихідні та святкові дні, з використанням ядохімікатів без відповідних засобів захисту, що негативно впливало на стан їх здоров`я, проте заробітну плату отримували один раз на місяць і таку, що не відповідала виконаному ними обсягу роботи та відпрацьованим дням і годинам. ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначали, що зверталися до керівництва товариства із проханням видати засоби захисту, які необхідні при внесенні ядохімікатів на поля, а також надати їм табель обліку робочого часу і відомості нарахування заробітної плати, проте таке прохання було проігнороване відповідачем, що в свою чергу продемонструвало небажання виконувати товариством вимоги трудового законодавства. У зв`язку із чим позивачі прийняли рішення про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, про що написали відповідні заяви. ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилаються на те, що вони неодноразово намагалися вручити ці заяви керівництву товариства, однак отримали відмову і 18.08.2018 направили ці заяви на адресу відповідача через поштове відділення. Разом з тим, через деякий час отримали від відповідача письмове повідомлення про їх звільнення за прогули, хоча копії наказу про звільнення ними отримано не було. Позивачі зазначають, що 05 жовтня 2018 року вони через представника отримали трудові книжки, з яких вбачається, що їх було звільнено 19.09.2018 на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважають, що таке формулювання причин звільнення є неправильним та не відповідає дійсній причині звільнення, якою є порушення роботодавцем законодавства про працю.

Зважаючи на викладене, позивачі просили суд поновити їм строк звернення до суду, змінити формулювання причин звільнення із п. 4 ст. 40 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням ТОВ «Наукове-виробниче підприємство «Канола-Поділля» законодавства про працю та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.09.2018 по день постановлення судового рішення.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 27 червня 2019 року рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 червня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 09 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , через свого представника, оскаржили його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянти вказують, що рекомендовані листи, що надійшли від відповідача та в яких, згідно опису вкладень, знаходилися копії наказів про звільнення, були розкриті в присутності начальника поштового відділення смт. Понінка Полонського району. Проте, вказані накази в конвертах були відсутні, у зв`язку із чим начальник поштового відділення склав акт у відповідності із вимогами п.108 Правил надання послуг поштового зв`язку, що затвердженні ПКМ України №270 від 05.03.2009.

Апелянти вважають, що суд першої інстанції, діючи упереджено, захищаючи протиправні і незаконні дії відповідача, визнав цей акт неналежним та недостовірним доказом.

Також, апелянти не погоджуються із відмовою у задоволенні позовних вимог через пропуск ними строку звернення до суду, адже судом першої інстанції встановлено, що згідно вищезазначеного Акту дата розкриття кореспонденції вказана 03.10.2018, тоді як до суду позивачі звернулися 02.11.2018. Також, апелянти посилаються на те, що відразу після отримання повідомлення про звільнення, представник позивачів звернувся до відповідача із заявою про надання йому копій наказів про звільнення позивачів, проте до даного часу останнім їх вручено не було. Таким чином, апелянти вважають, що оскільки накази про їх звільнення вони не отримали, тому звернулися до суду після одержання трудових книжок у термін, що передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України.

Зважаючи на викладене, апелянти просять скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «НВП «Канола-Поділля» погоджується із висновками суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Так, товариство посилається на те, що суд, з врахуванням доказів, що містяться в матеріалах справи, врахував, що копії наказів про звільнення з роботи були отримані ОСОБА_5 28.09.2018, ОСОБА_3 28.09.2018, ОСОБА_4 27.09.2018, тоді як позивачі звернулися до суду із позовами 02.11.2018, тобто після спливу місячного строку, передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України. Крім того, відповідач вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги як належний та достовірний доказ акт від 03.10.2018, що складений начальником поштового відділення. Також, товариство зазначає, що вказаний акт був складений з порушенням часу та процедури, що робить документ неналежним та недостовірним доказом.

Представник позивачів апеляційну скаргу підтримав з підстав у ній наведених.

Представник ТОВ «НВП «Канола-Поділля» проти доводів апеляційної скарги заперечив і просить її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Позивачі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до суду не з`явилися, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

В силу положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Встановлено, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 не оскаржується, а тому в частині відмови у позовних вимогах ОСОБА_5 в апеляційному порядку не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення ТОВ «НВП «Канола-Поділля» як працедавцем відносно працівників ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 законодавства про працю в частині несвоєчасної виплати заробітної плати та її виплати один раз в місяць. Також, судом встановлено, що позивачі заяви про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України 17.08.2018 товариству не змогли подати через відсутність директора, тому 18.08.2018 направили засобами поштового зв`язку. І оскільки відповідачу було відомо про вміст конвертів, направлених позивачами, однак не бажаючи приймати рішення за заявами адресатів, дочекавшись прийняття наказів щодо звільнення позивачів на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, товариством 26.09.2018 отримано зазначену поштову кореспонденцію, що свідчить про зловживання відповідачем при отриманні та реєстрації заяв позивачів про їх звільнення. Суд також виходив з того, що причиною невиходу позивачів з 20.08.2018 на роботу і стало порушення ТОВ «НВП «Канола-Поділля» відносно них трудового законодавства. Разом з тим, позивачі пропустили строк позовної давності для звернення до суду із зазначеними позовними вимогами, адже отримали листи з копіями наказів про їх звільнення відповідно ОСОБА_5 і ОСОБА_3 28.09.2018, а ОСОБА_4 27.09.2018 і звернулися до суду 02.11.2018, тобто після спливу місячного строку та відсутні підстави для поновлення такого строку з підстав недоведеності поважності причин його пропуску.

Однак, судова колегія не погоджується із висновками суду в частині відмови у позовах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з підстав пропуску позивачами строку позовної давності, оскільки вони не узгоджуються із нормами матеріального права, а саме ст. 233 КЗпП України, виходячи з наступного.

Як слідує із матеріалів справи (т.1 а.с.127, 151, 175) листи ТОВ «НВП «Канола-Поділля» з копіями наказів про звільнення позивачів відповідно до поштових відміток отримали: 28.09.2018 дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батько ОСОБА_5 . Належних доказів протилежного представниками учасників справи суду не надано.

А 05 жовтня 2018 року представник позивачів ОСОБА_1 отримав трудові книжки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (т.1 а.с.130, 154, 178)

І позивачі 02 листопада 2018 року звернулися до суду із позовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, статтею 233 КЗпП України визначено день, з якого слід обчислювати строк для звернення до суду з позовом про захист порушеного трудового права.

Виходячи зі змісту частини першої статті 233 КЗпП України, вважливо розрізняти початок перебігу строку для звернення до суду залежно від виду позовних вимог: вимог у справах про звільнення та інших вимог працівника.

Спір про звільнення - це спір за позовом про поновлення на роботі.

Вказані висновки відповідають правовим висновкам Верховного Суду, що викладені в постанові від 03 лютого 2021 року у справі №682/2782/18.

Оскільки предметом позовів у справі, що переглядається в апеляційному порядку, є вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не про поновлення на роботі, а про зміну формулювань причин звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому при зверненні до суду із такими позовними вимогами діє загальний тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції, виходячи із системного тлумачення норм частини першої статті 233 КЗпП України, вважає, що позивачі не пропустили строк для звернення до суду із зазначеними позовами, і відсутні підстави для задоволення заяви представника відповідача щодо застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

А тому доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права при відмові у позовах з підстав пропуску позивачами строку звернення до суду є обґрунтованими.

Щодо підставності позовних вимог.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною шостою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

В силу положень статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Встановлено, що згідно наказу ТОВ «НВП «Канола-Поділля» №2 від 24.03.2014 ОСОБА_3 призначено на посаду тракториста-машиніста (т.1 а.с. 42, т.3 а.с.28).

Наказом ТОВ «НВП «Канола-Поділля» №5 від 23.03.2018 ОСОБА_4 прийнято на посаду тракториста-машиніста (т.1 а.с.70, т.3 а.с. 29).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 через відсутність керівництва товариства 17.08.2018 та відмову працівників товариства отримати їхні заяви на звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, 18.08.2018 направили через поштове відділення на ім`я директора ТОВ «НВП «Канола-Поділля» заяви про звільнення з мотивів порушення роботодавцем законодавства про працю, а саме, що заробітна плата їм виплачувалась один раз на місяць; керівництво підприємства не враховувало при оплаті праці їх години роботи у святкові дні та в ночі; роботу на полях під час внесення отрутохімікатів; не видавався спецодяг, інші засоби захисту; за весь час роботи не надавалася відпустка. Також позивачі направили заяви із проханням видати за весь період їх роботи в товаристві копії особових рахунків, відомості про нарахування та виплати заробітної плати, а також табель обліку робочого часу.

І з 20.08.2018 не вийшли на роботу через порушення відповідачем відносно позивачів трудового законодавства.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи (т.1 а.с.14, 16, 46, 48, 72-73, т. 3 а.с. 236- 246) та показами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , допитаних в якості свідків.

Разом з тим, 20.08.2018 ТОВ «НВП «Канола-Поділля» складено Акти, згідно яких тракторист-машиніст ОСОБА_3 та тракторист-машиніст ОСОБА_4 не вийшли на роботу 20.08.2018 о 08 год 00 хв., причини їх відсутності на роботі встановити не виявилося можливим, зазначені працівники не повідомляли про причини їх відсутності та зв`язатися з ними у телефонному режимі бухгалтер ОСОБА_6 не змогла (т.1 а.с.113, 137, 161).

Також, Акти про відсутність працівника на роботі були складені ТОВ «НВП «Канола-Поділля» відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і 22.08.2018, за якими останні не вийшли на роботу без поважних причин 20.08.2018 та 21.08.2018 (т.1 а.с.115, 139, 163).

Товариством 22.08.2018 та 06.09.2018 було направлено на адресу зазначених позивачів листи про необхідність їх прибуття до роботодавця відповідно 31.08.2018 та 19.09.2018 для надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі 20.08.2018 та 21.08.2018 (т. 1 а.с. 116-117, 120-121, 140-142, 168-170).

Разом з тим, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з колишніми працівниками товариства 28.08.2018 звернулися до Полонського відділення Шепетівського відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області із заявами про відмову роботодавця прийняти їх заяви щодо звільнення із роботи з підстав недотримання товариством законодавства про працю та видати трудові книжки (т.1 а.с. 19, 51, 76). Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 13 вересня 2018 року задоволено скаргу ОСОБА_3 та зобов`язано уповноваженого слідчого Полонського відділення Шепетівського відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення на підставі колективної заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , поданої ними 28.08.2018 (т.1 а.с.21).

В той же час, наказом ТОВ «НВП «Канола-Поділля» №19 від 19.09.2018 ОСОБА_3 звільнено з посади тракториста-машиніста у зв`язку із прогулом без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.124).

19.09.2018 наказом ТОВ «НВП «Канола-Поділля» №17 звільнено ОСОБА_4 з посади тракториста-машиніста у зв`язку із прогулом без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 148).

Цього ж дня, 19.09.2018 ТОВ «НВП «Канола-Поділля» поштовою кореспонденцією направлено листи позивачам з повідомленням останніх про їх звільнення з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та необхідність прибути для отримання трудової книжки. І додатком до цих повідомлень зазначено копія наказу про звільнення (т.1 а.с. 125- 126, 144-146, 173-175).

Та, як слідує із матеріалів справи, лише 26.09.2018 ТОВ «НВП «Канола-Поділля» було офіційно отримано заяви позивачів про їх звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що направлені ними замовними рекомендованими листами 18.08.2018 (т.1 а.с. 132-135, 155-159, 179-183).

Оцінивши вищезазначені письмові докази та покази свідка ОСОБА_8 , листоноші Полонського відділення Укрпошти, яка суду показала, що вона здійснювала доставку листів позивачів, адресованих ТОВ «НВП «Канола-Поділля», однак працівники товариства неодноразово відмовлялися у їх отриманні, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідачу було відомо про вміст листів позивачів і, не бажаючи приймати рішення за їх заявами про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, лише після винесення наказів про звільнення останніх за п. 4 ст. 40 КЗпП України, працівниками відповідача було отримано зазначену поштову кореспонденцію.

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає доведеним факт звернення позивачів до роботодавця із заявами про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України шляхом направлення 18.08.2018 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відповідачу заяв про звільнення засобами поштового зв`язку за адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 викладений правовий висновок, що «за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно».

Отже, для розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукав працівника припинити трудові відносини з відповідачем, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність.

Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц , від 22 квітня 2020 року в справі № 199/8766/18, від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/20243/16-ц, від 27 січня 2021 року по справі № 317/2742/18.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 681/1629/18 вказано, що "розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору".

У статті 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Доведеним є факт порушення вимог ст. 115 КЗпП України ТОВ «НВП «Канола-Поділля» в частині виплати позивачам заробітної плати один раз на місяць, що підтверджуються письмовими матеріалами справи, а саме виписками по рахунках позивачів (т. 2 а.с.82-85) і Витягами з відомостей розподілу виплат ТОВ «НВП «Канола-Поділля» (т. 3 а.с. 152-210) та визнається представником відповідача.

Разом з тим, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність тверджень позивачів щодо не оплати товариством годин їх роботи у святкові дні та нічні години, за роботу під час внесення отрутохімікатів, невидача спецодягу та інших засобів захисту.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає доведеним порушення відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 законодавства про працю, а їх звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України є таким, що суперечить трудовому законодавству, адже позивачі прогулів не допускали, а вчинили всі можливі дії, направлені на повідомлення роботодавця про своє бажання звільнитися на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, направивши заяви про звільнення засобами поштового зв`язку на офіційну юридичну адресу товариства після відмови у їх отриманні працівниками ТОВ «НВП «Канола-Поділля».

Зазначені висновки узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, що викладені в постанові від 27 січня 2021 року по справі № 317/2742/18.

Як слідує із позовних заяв, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не ставили питання про поновлення на роботі, а просили змінити формулювання причин їх звільнення на частину 3 статті 38 КЗпП України та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.09.2018 до дати винесення рішення судом.

Згідно положень ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до висновків Верховного Суду, що викладені в постановах від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц, від 22 квітня 2020 року в справі № 199/8766/18 «відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеним щодо нього порушенням законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну норму закону».

З огляду на вищенаведене та враховуючи оскарження судового рішення лише ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , судова колегія вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог зазначених позивачів про зміну формулювання причин їх звільнення зі звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із прогулом без поважних причин на звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. Разом з тим, виходячи із системного аналізу і тлумачення положень частини 3 статті 235 КЗпП України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця.

Для притягнення роботодавця до матеріальної відповідальності необхідні усі чотири вищезазначені умови.

Зазначені висновки викладені Верховним Судом у постанові від 17 лютого 2021 року по справі № 294/725/19.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає доведеним у даному випадку склад трудового майнового правопорушення, тобто підстави і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Адже встановлено, що причинами того, що працівники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виконували свої трудові обов`язки і не отримували заробітну плату є винні дії роботодавця, що виразилися у незаконному звільненні позивачів на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України і в зв`язку з цим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були позбавлені можливості працевлаштуватися та відповідно отримувати заробітну плату.

Ці обставини підтверджуються показами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , допитаних в якості свідків та матеріалами справи, а саме листами приватного підприємця ОСОБА_9 та голови Полонського фермерського господарства «Колос», відповідно до яких ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у період з вересня по грудень 2018 року неодноразово зверталися з проханням працевлаштування, однак їм було відмовлено у зв`язку з тим, що з попереднього місця роботи їх було звільнено за прогули (т. 1а.с. 93, т. 2 а.с. 21-22, 29-30).

Разом з тим, відхиляються як докази на підтвердження неможливості подальшого працевлаштування ОСОБА_3 і ОСОБА_4 після їх звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у період з вересня по грудень 2018 року листи директора ТОВ «Агролев» від 26.11.2018, директора ПП «Моноліт», ПП ОСОБА_10 . Адже, за змістом інших листів директора ТОВ «Агролев», директора ПП «Моноліт», ПП ОСОБА_10 , про приєднання до матеріалів справи яких клопотав представник відповідача, ТОВ «Агролев», ПП «Моноліт» та ПП ОСОБА_10 було відмовлено ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в прийнятті на роботу з підстав відсутності достатнього досвіду та відсутності потреби в найманій праці (т. 2 а.с. 3, 51, 52).

Також відхиляється судом апеляційної інстанції як доказ не бажання позивачів працевлаштовуватися у період після їх звільнення з ТОВ «НВП «Канола-Поділля» довідка Полонської районної філії Хмельницького обласного центру зайнятості від 22.12.2018 за №12-02, адже ця довідка не підтверджує наявність вільних вакансій тракториста - машиніста на підприємствах, установах та організаціях, а підтверджує лише факт не звертання в пошуках роботи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 саме до зазначеної установи.

Враховуючи викладене та виходячи із доведеності обставин справи, підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_3 і ОСОБА_4 щодо стягнення із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.09.2018 по 31.12.2018, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (з подальшими змінами) (далі Порядок).

За змістом пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до положень п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Отже, при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.09.2018 (позовні вимоги) по 31.12.2018 (доведеність вимог) (72 робочих днів), що підлягає до стягнення на користь позивачів судовою колегією враховується, що протягом останніх двох календарних місяців роботи (червень 2018 року - 20 робочих дні та липень 2018 року - 22 робочих днів), що передували звільненню позивачів, заробітна плата ОСОБА_3 за фактично відпрацьовані дні (42 дні) становила 25650 грн (10700 грн (за червень) + 14950 грн (за липень), тому середньоденний заробіток позивача складає 610,71 грн і сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає до стягнення із товариства на користь ОСОБА_3 становить 43971,12 грн; а заробітна плата ОСОБА_4 за фактично відпрацьовані дні (42 дні) становила 21050 грн (9000 грн (за червень) + 12050 грн (за липень), тому середньоденний заробіток цього позивача складає 501,19 грн і сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає до стягнення із товариства на користь ОСОБА_4 становить 36085,68 грн.

Зазначені обставини підтверджуються довідкою ТОВ НВП «Канола Поділля» щодо розміру середньоденної заробітної плати №95 від 20.12.2018 року, табелями виходу на роботу за червень та липень 2018 року, витягами з відомостей нарахування заробітної плати за червень липень 2018 року (т. 3 а.с. 96-97, 149-150, т. 4 а.с.123).

З огляду на вищенаведене, підлягає до скасування оскаржуване судове рішення в частині відмови у позовних вимогах ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та слід постановити нове судове рішення в цій частині про часткове задоволення позовних вимог зазначених позивачів.

Разом з тим, ухвалюючи нове судове рішення, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання про розподіл судових витрат.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому, враховуючи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були звільненні від сплати судового збору в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на день подачі позовів, тому підлягає до стягнення судовий збір за подання позовних заяв та апеляційної скарги в частині задоволених вимог з ТОВ НВП «Канола Поділля» на користь держави виходячи із пропорційності задоволених позовних вимог в сумі 2001,43 грн ((800,57 грн (439,71 грн (судовий збір за подання позовної заяви в частині стягнення середнього заробітку, поданої ОСОБА_3 )+360,86 грн (судовий збір за подання позовної заяви в частині стягнення середнього заробітку, поданої ОСОБА_4 ) + 1200,86 грн ((судовий збір за подання апеляційної скарги в частині стягнення середнього заробітку (800,57 грн * 150%)).

Також, враховуючи задоволення позовних вимог в частині зміни формулювання причин звільнення та задоволення касаційної скарги в повному обсязі в частині оскарження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , підлягає до стягнення з ТОВ НВП «Канола Поділля» на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судовий збір у розмірі по 3524 грн (704,80 грн (судовий збір, що сплачений до суду першої інстанції за вимогу немайнового характеру) + 2819,20 грн (судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги)) кожному.

Підлягає до стягнення з ТОВ НВП «Канола Поділля» на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в частині зміни формулювання причин звільнення в розмірі 2114,40 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , поданою в їх інтересах представником ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 09 червня 2021 року в частині відмови у позовних вимогах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скасувати та в цих частинах постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_3 з посади тракториста-машиніста ТОВ НВП «Канола Поділля» та ОСОБА_4 з посади тракториста-машиніста ТОВ НВП «Канола Поділля» зі звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України у зв`язку із прогулом без поважних причин з останнім робочим днем 17 серпня 2018 року, відповідно до наказів директора ТОВ НВП «Канола Поділля» № 19 та № 17 від 19 вересня 2018 року, на звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю.

Стягнути з ТОВ НВП «Канола Поділля» (ЄРДПОУ 36009537; вул. Лесі Українка, 112, м. Полонне, Хмельницька обл.) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) 41972 (сорок одна тисяча дев`ятсот сімдесят дві) грн 40 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума зазначена без утримання податків та обов`язкових платежів).

Стягнути з ТОВ НВП «Канола Поділля» (ЄРДПОУ 36009537; вул. Лесі Українка, 112, м. Полонне, Хмельницька обл.) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_3 ) 34444 (тридцять чотири тисячі чотириста сорок чотири) грн 80 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума зазначена без утримання податків та обов`язкових платежів).

В решті позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити.

В решті рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 09 червня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ТОВ НВП «Канола Поділля» (ЄРДПОУ 36009537; вул. Лесі Українка, 112, м. Полонне, Хмельницька обл.) на користь держави 3524 грн судового збору.

Стягнути з ТОВ НВП «Канола Поділля» (ЄРДПОУ 36009537; вул. Лесі Українка, 112, м. Полонне, Хмельницька обл.) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_3 ) по 3524 грн судового збору.

Стягнути з ТОВ НВП «Канола Поділля» (ЄРДПОУ 36009537; вул. Лесі Українка, 112, м. Полонне, Хмельницька обл.) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_3 ) 2114 грн 40 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2021 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай