н/п 2/490/3118/2017
Центральний районний суд м. Миколаєва
20 грудня 2021 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Чуприни Івана Олександровича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення, -
02.12.2016 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій позивачка просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю (житлом) шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог посилається на те, що 15.04.2000 року укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діяв від свого імені та від імені неповнолітнього ОСОБА_6 (продавці). Договір купівлі-продажу був зареєстрований Універсальною товарною біржею «Ріко Альянс» у «Журналі реєстрації біржових угод» за № 95 від 15.04.2000 року. Згідно листа ММБТІ від 07.09.2016 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачкою в БТІ 12.05.2000 року. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.10.2016 року вищезазначений Договір купівлі-продажу було визнано дійсним.
09.11.2016 року здійснено державну реєстрацію права власності позивачки на вказану квартиру. Таким чином, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .
Позивачка зазначає, що фактично у вказаній квартирі проживає ОСОБА_2 (мати позивачки). Вона одноособово займає квартиру, використовує її на власний розсуд, змінила замки. Безпосередня власниця, ОСОБА_1 , змушена орендувати іншу квартиру для проживання. Ключі від квартири АДРЕСА_1 відповідачка їй не віддає.
Відповідачка проживає у вказаній квартирі не маючи на це жодних правових підстав: вона в ній не зареєстрована; не є її власницею.
Крім того, проживаючи у вказаній квартирі, відповідачка не сплачує комунальні послуги. Таким чином, позивачка має витрачати кошти на найм житла та одночасно оплачувати комунальні послуги, якими фактично користується відповідачка.
Поряд з цим, у ОСОБА_2 є власне житло, а саме квартира АДРЕСА_2 , в якій вона зареєстрована.
Відповідачка ігнорує вимоги позивачки звільнити квартиру. Відповідачці 25.11.2016 року була надіслана телеграма, в якій пред`явлено вимогу передати ключі від квартири АДРЕСА_1 , та звільнити вказану квартиру від особистих речей у строк до 01.12.2016 року.
Відповідачка законні вимоги позивачки не виконала. Телефоном повідомила, що не має наміру звільняти спірну квартиру. Доступ до квартири не надає, в тому числі відмовляє відчиняти двері квартири.
Позивачка зазначає, що нею були вжиті всі можливі заходи досудового врегулювання спору. Однак, у зв`язку з ухиленням відповідачки від виконання законних вимог власниці спірної квартири, вказані заходи результату не дали. Викладені обставини стали причиною звернення до суду з даним позовом.
Так, відповідачка самоправно зайняла жиле приміщення, чинить перешкоди позивачці, як власнику, у вільному володінні та користуванні квартирою, до цього часу проживає в квартирі без правових підстав, своїми діями порушує права позивачки, передбачені чинним законодавством України.
Позивачка вважає за необхідне в судовому порядку усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом виселення відповідачки з квартири АДРЕСА_1 .
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2016 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Батченко О.В.
Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Батченко О.В. від 05.12.2016 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.
На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 06.02.2017 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2017 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С.
На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 09.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 12.02.2021 року прийнято справу за вищезазначеним позовом до свого провадження. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивачки адвокат Чуприна І.О. вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити та не заперечував проти проведення заочного розгляду справи.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, неодноразово належним чином повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи, в тому числі через оголошення на веб-сайті Судової влади України. Проте, про поважність причин неявки в судові засідання відповідачка суд не повідомила, відзив на позов не надала.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.12.2021 року постановленою на підставі частини 4 статті 259 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати, суд постановив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Заочним рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.10.2016 року по справі № 490/8291/16-ц визнано дійсним вищезазначений Договір купівлі продажу № 95 від 15.04.2000 року, зареєстрований Товарною біржею «РіКо-Альянс», за яким ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , який діяв за згодою ОСОБА_8 , на підставі «Виписки із рішення» виконавчого комітету Центральної районної Ради народних депутатів м. Миколаєва за № 39 від 14.04.2000 року. Вказане заочне рішення набрало законної сили 08.11.2016 року.
Згідно копії Довідки, виданої 24.11.2016 року ТОВ «ЖЕК «Забота» за вихідним № 5803, ОСОБА_1 є власницею особового рахунку, відкритого за адресою: АДРЕСА_3 . За вказаною адресою зареєстрованих осіб не значиться.
Згідно копії Довідки, виданої 24.11.2016 року ТОВ «ЖЕК «Забота» за вихідним № 5804, ОСОБА_2 є власницею особового рахунку, відкритого за адресою: АДРЕСА_4 . За вказаною адресою значаться такими, що проживають: ОСОБА_1 (заявник), 1995 року народження, з 22.04.2003 року; ОСОБА_2 (мати), 1970 року народження, з 22.04.2003 року.
Згідно копії Інформації довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 16.03.2017 року, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Реєстраційний номер майна: 533756; дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 02.04.2003 року; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, 6684, 18.10.2002 року, Філіпенко В.В. приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу.
З копії Електронного повідомлення № 000046 від 25.11.2016 року вбачається, що позивачка зверталась з вимогою до відповідачки про передачу їй ключів від квартири АДРЕСА_1 , та звільнення вказаної квартири від особистих речей останньої в строк до 01.12.2016 року.
Вказане Електронного повідомлення № 000046 вручене 26.11.2016 року.
18.02.2019 року позивачка зверталась до Центрального відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області з заявою, в якій просила вжити належні заходи та притягнути до відповідальності її мати, громадянку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за самоуправство.
В заяві позивачка зазначала, що вже тривалий час відповідачка, не маючи будь-яких правових підстав, оскільки не зареєстрована та не є власницею нерухомого майна, самовільно займає належну позивачці квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 змінила замки, не дає позивачці ключі, ігнорує її вимоги звільнити квартиру. Коли позивачка приходить, відповідачка не відчиняє двері, влаштовує скандал, виганяє її. Позивачка не має можливості користуватись власним житлом.
Крім того, відповідачка, проживаючи у вищезазначеній квартирі, не сплачує комунальні послуги. Таким чином, позивачка змушена витрачати кошти на оренду житла та одночасно оплачувати комунальні послуги, якими по факту користується відповідачка.
Позивачка в заяві також зазначила, що відповідачка є власницею квартири АДРЕСА_2 , в якій вона зареєстрована. Тобто, в одному тамбурі знаходяться дві квартири, обидві займає відповідачка.
У зв`язку із зазначеними діями ОСОБА_2 позивачці завдана значна шкода.
З відповіді Центрального відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області від 06.03.2019 року за вихідним № В-07/50/10-19 на вищезазначену заяву позивачки повідомлено, що в ході перевірки встановлено, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, які регулюються нормами цивільного права та вирішуються у судовому порядку, при звернення потерпілої особи до суду у приватному порядку. По результатам розгляду матеріалів прийнято рішення про складання висновку про припинення подальшої перевірки.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що позивачка ОСОБА_1 є його дружиною та є власницею квартири АДРЕСА_1 . З 2013 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 почалися непорозуміння та стосунки стали погіршуватися, а вже понад 4 роки позивачка не має доступу до своєї квартири, оскільки відповідачка, яка є її рідною матір`ю замінила замки на вхідних дверях та не запускає в квартиру доньку - позивачку. Зазначив, що відповідачка має у власності ще дві квартири, одна з яких розташована поруч зі спірною квартирою, це квартира АДРЕСА_2 .
В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що позивачка ОСОБА_1 є його рідною донькою, яка народилася у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 . Квартира АДРЕСА_1 була придбана за його особисті кошти саме для доньки - позивачки. На даний момент відповідачка змінила замки на вхідних дверях до спірної квартири та відмовляється впускати до неї позивачку. При цьому, спірна квартира не є єдиним місцем проживання відповідачки, оскільки вона володіє і іншим нерхомим майном, а саме двома квартирами та одним нежитловим приміщенням. Донька була вимушена, незважаючи на наявність власного житла винаймати для проживання інше житло та на даний момент не має доступу до своєї квартири.
Так, спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ЦК України та ЖК України.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Тлумачення статті 391 Цивільного кодексу України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
За правилами ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Як передбачено ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самовільно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого приміщення.
Фактичні обставини справи та наявні докази свідчать про те, що позивачка є власником спірної квартири, а відповідачка не має правових підстав для користування даним майном.
У позасудовому порядку відповідачка не звільняє жиле приміщення, при цьому має у власності іншу квартиру. Відмова останньої від звільнення житла є підставою для захисту власником своїх прав у судовому порядку.
Оскільки відповідачка не має законних чи договірних підстав для використання квартири АДРЕСА_2 , та не надала до суду жодного доказу на спростування таких обставин, остання підлягає виселенню з вказаної квартири, яка належить на праві власності позивачці, без надання їй іншого житла.
Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивачки щодо усунення перешкод в користуванні її власністю шляхом виселення відповідачки з спірної квартири.
При цьому судом врахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивачка правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав за заявленим способом захисту, відтак позовні вимоги є такими що підлягають задоволенню.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України)
В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи задоволення позову, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в розмірі 551,21 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення задовольнити.
Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження власності шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) грн. 21 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.В. Саламатін