Справа № 755/9458/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2021 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

представник позивача - адвокат Ковальова О.О.,

відповідач - ОСОБА_1

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на нерухоме майно набуте під час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в період з серпня 2014 року по 28 серпня 2015 року, та визнати за ОСОБА_5 право власності на автомобіль марки «Mercedes-Benz C200», д.н.з. НОМЕР_1 .

18 вересня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Згідно з частин 1-2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

10 листопада 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

26 січня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви про продовження строку для подання відповіді на відзив, яка подана до суду представником позивача - адвокатом О.О. Ковальовою.

26 січня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті.

17 лютого 2021 року представник позивача - адвокат Ковальова О.О. через канцелярію суду вх.№11928 подала письмові пояснення з викладенням своїх міркувань на наведенні доводи які вкладенні відповідачем у відзиві на позовну заяву.

17 лютого 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви представника позивача - адвоката О.О. Ковальової про поновлення строку для подання заяви про долучення доказів.

Долучено до матеріалів цивільної справи копію письмових доказів, які долученні до письмових пояснень представника позивача - адвоката О.О. Ковальової, зареєстровані в канцелярії суду 17 лютого 2021 року за вх.№ 11928.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та доказів долучених до позову, додатково пояснила, що вперше сторони уклали шлюб 25 травня 2010 року, який припинено 13 серпня 2013 року, про органами РАГС внесено відповідний запис до актів цивільного стану. В жовтні 2014 року відповідач повідомила, що вона вагітна, що стало підставою для повторного укладення шлюбу 28 серпня 2015 року, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві внесено відповідний актовий запис №2128. До офіційної реєстрації другого шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина - доньку ОСОБА_6 , факт батьківства щодо дитини позивач визнав в добровільному порядку. Зважаючи на те, що сторони проживали однією сім`єю, будували плани на майбутнє, за взаємною домовленістю прийняли рішення придбати автомобіль. 19 серпня 2015 року був придбаний автомобіль марки «Mercedes-Benz C200», д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки позивач є громадянином Грузії, сторони вирішили зареєструвати автомобіль на ім`я відповідача, транспортний засіб перебував в спільному користуванні, кожен з них мав можливість використовувати автомобіль для власних потреб. Після укладання повторного шлюбу, спільне життя подружжя не склалось, між ними почали виникати конфлікти на побутовому підґрунті, що остаточно призвело до припинення сімейно-шлюбних відносин, позивач пішов з сім`ї та залишив автомобіль у користування відповідача. Однак, 07 липня 2016 року відповідач звернулася до правоохоронних органів з заявою про викрадення транспортного засобу марки «Mercedes-Benz C200», д.н.з. НОМЕР_1 , на підстави заяви внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне провадження №0009677, за підозрою у викраденні автомобіля позивача викликали до поліції для надання пояснень. Під час досудового розслідування відповідач не заперечувала той факт, що автомобіль марки «Mercedes-Benz C200», д.н.з. НОМЕР_1 , був у спільній сумісній власності, та погодилася отримати від позивача в рахунок виплати половини вартості автомобіля компенсацію в розмірі 7 000,00 доларів США, про що видала власноручно написану розписку. 01 липня 2019 року позивач звернувся до правоохоронних органів з заявою про залучення його в якості потерпілого у рамках кримінального провадження №0009677, однак 24 жовтня 2019 року слідчим суддею Дніпровського районного суду м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні скарги адвоката Яценка О.С., в інтересах ОСОБА_7 , на постанову слідчого від 24 липня 2019 року про відмову у визнанні потерпілим у рамках кримінального провадження, оскільки доведення правового статусу майна як спільне сумісне майно подружжя має бути доведено в судовому порядку. Позивач вважає, що право власності на транспортний засіб може бути визнано в судовому порядку за умови встановлення факту набуття права власності на викрадений автомобіль під час спільного проживання з відповідачем, як подружжя без реєстрації шлюбу, що стало підставою для звернення з цим позовом до суду та обрання саме такого способу захисту для відновлення порушених прав, що є предметом позову.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, просили в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та долучених до нього доказів, додатково пояснили, що дійсно сторони перебувати в зареєстрованому шлюбі з 25 травня 2010 року, через декілька тижнів позивача було засуджено на строк до трьох років позбавлення волі та направлено до місць виконання покарань, в подальшому у червні 2013 року позивача було звільнено від відбування покарань. 13 серпня 2013 року шлюб між сторонами розірвано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, в період часу з зими 2013 року по літо 2014 року позивач був відсутнім в Україні та переважно проживав в Грузії, приїжджаючи в Україну на 1-2 тижні. Відповідач постійно проживає разом зі своїми дітьми від першого шлюбу в квартирі АДРЕСА_1 , періодично здавала в оренду одну кімнату стороннім особа за для покращення фінансового стану, позивач починаючи з середини 2014 року почав періодично навідуватися у гості до відповідача, однак сторони не проживали разом, зустрічі були епізодичними. У листопаді 2014 року відповідач дізналася про свою вагітність та повідомила позивачу, що він стане батьком, однак така подія в їхньому житті не змінила ставлення одне до одного, не сприяла відновленню сімейно-шлюбних відносин, весь період вагітності відповідач не отримувала підтримки з боку позивача, сама утримувала своїх дітей та себе, перебуваючи в скрутному становищі їй на допомогу приїхав з Грузії двоюрідний брат - ОСОБА_8 , а згодом мати позивача - ОСОБА_9 , які надавали відповідачу матеріальну допомогу та моральну підтримку, на останніх місяцях вагітності відповідач вирішила придбати власний автомобіль для власних потреб та своїх дітей, не маючи фізичної змоги самостійно оформити договір купівлі-продажу автомобіля та провести його реєстрації, оскільки відповідач постійно перебувала з новонародженою донькою ОСОБА_10 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона попросила в цьому допомогти позивача. 19 серпня 2015 року був придбаний автомобіль «Mercedes-Benz C200», д.н.з. НОМЕР_1 , вартість його склала 12000,00 доларів США, це власні накопичені відповідачем кошти, з цієї суми більша частина коштів передала відповідачу її матір`ю, яка проживає в Росії, має певні статки, та постійно надає матеріальну допомогу своїй доньці. Відповідач наголосила, що позивач ніде не працював, не мав інших постійних доходів та заощаджень за рахунок яких міг дозволити собі придбати автомобіль. Придбавши автомобіль за рахунок коштів відповідача, позивач постійно користувався цим автомобілем у власних потребах, пообіцявши відповідачу офіційно визнати батьківство відносно їх спільної дитини ОСОБА_10 , погодившись на пропозицію позивача 28 серпня 2015 року сторони зареєстрували шлюб, почали разом проживати, однак через досить короткий проміжок часу позивач почав вести розбещений спосіб життя - алкоголь, жінки, наркотики, така негативна поведінка позивача та недбале відношення до сім`ї та дитини стало підставою для звернення відповідача до суду з позовом про розірвання шлюбу, 09 вересня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким шлюб подружжям розірвано. За наведених обставин, відповідач вважає, що позивачем недводенна факт проживання однією сім`єю сторін спору в період з серпня 2014 року по 28 серпня 2015 року, тому відсутні підстави для визнання права власності за позивачем на спірний транспортний засіб.

Таким чином, вислухавши учасників цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Виходячи з положень ст.3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частинами 1 та 2 статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Судом встановлено, що з 25 травня 2010 року ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який припинено в органах РАГС, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві внесено актовий запис від 13 серпня 2013 року за № 294.

28 серпня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який припинено на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року.

Відповідно до ст.74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно роз`яснень, викладених в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю

Отже, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 Сімейного кодексу України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Виходячи з предмету позову, позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 з серпня 2014 року по 28 серпня 2015 року, оскільки доведення факту проживання позивача та відповідача, необхідно для вирішення питання щодо права власності на автомобіль, та отримання правового статусу позивача як потерпілої особи в кримінальному провадженні.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, законною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17.

На підтвердження факту проживання однією сім`єю з відповідачем, позивач посилається на наступні обставини, що 25 травня 2010 року укладено шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , який розірвано 13 серпня 2013 року, після припинення шлюбних відносин відповідач в жовтні 2014 року повідомила позивача про свою вагітність, сторони спільно очікували народження дитини, позивач мав доступ до квартири відповідача, хоча сторони мали спільні непорозуміння, різні погляди на життя, але це жодним чином не спростовує факт спільного проживання сторін, як подружжя, без реєстрації шлюбу в період з серпня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , з урахування народження у сторін спільної дитини - доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при цьому факт батьківства позивач визнав добровільно.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ( ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Виходячи зі змісту п. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України)

На спростування заявлених вимог щодо проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відповідач посилається, як доказ, покази свідків ОСОБА_12 (сусідка), ОСОБА_13 (дружина брата), ОСОБА_14 (подруга), ОСОБА_15 (колишній чоловік), ОСОБА_16 (брат), які надали пояснення в судовому засіданні та пояснили, що у період з серпня 2014 року по серпень 2015 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не проживали однією сім`єю, жодних сімейних відносин не підтримували, за вказаний період лише декілька разів бачили позивача, який заходив до квартири відповідача, засвідчили, що відповідач разом з синами від першого шлюбу проживають у трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 , позивач орендував та проживав у квартирі, яка знаходиться у Деснянському районні м. Києва, точна адреса свідкам невідома, крім того свідки зазначили, що відповідач самостійно турбується про себе та своїх дітей, має свої власні доходи, постійно отримує матеріальну підтримку від своєї матері, яка проживає в Росії та за своїм матеріальним станом має можливість допомагати доньці та онукам, періодично приїздить навідує доньку, крім того відповідач мала підтримку з боку колишнього чоловіка та брата, який проживає в Грузії та доволі часто приїздить навідувати сестру.

Оцінюючи повідомлені свідками обставини, з урахуванням підстав, які потребують доведення в межах даного спору, суд приходить до висновку, що свідки, кожен окремо, були обізнані про матеріальний стан відповідача, повідомили суд про відомі їм обставини, які потребують доказування щодо спільного проживання ОСОБА_17 з ОСОБА_1 , у період, який визначено позивачем, та є характеризуючими ознаками сім`ї, покази свідків є чіткими та послідовними, повідомлені ними обставини спростовують позицію позивача щодо підтримання між сторонами сімейно-шлюбних відносин в період з серпня 2014 року по 28 серпня 2015 року, їх відносини охарктеризовано свідками як дружні та нетривалі за часом, носили епізодичний характер, позивач не проживав в квартирі відповідача та не приймав участі у вихованні її дітей та матеріально не підтримував сім`ю, хоча в період вагітності відповідач потребувала допомоги, яка надавалася з боку колишнього чоловіка ОСОБА_15 та брата ОСОБА_16 .

Суд критично ставиться та не бере до уваги, як належний доказ, фотосвітлини спільного зображення позивача з відповідачем, оскільки з наданих фотознімків не можливо встановити період часу у який відбувались події зображенні на фото та за своєю суттю вони не можуть беззаперечно доводити факт спільного проживання позивача з відповідачем особою в період зазначений у позовній заяві.

Посилання позивача, як беззаперечний доказ спільного проживання як сім`я, на факт народження спільної дитини - доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд не вважає належним доказом, оскільки у свідоцтві про народження реєструється факт походження дитини від батька, тому даний документ не може бути беззаперечним підтвердженням відносин, які виникли між сторонами по справі, а підтверджує лише виникнення обов`язку виконання батьківських обов`язків по відношенню дитини.

Відповідно до судової практики Верховного суду, а саме постанови Верховного суду від 15.08.2019 року, справа № 588/350/15-ц навіть факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання іншим із подружжя коштів, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17.

Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт спільного проживання з ОСОБА_1 у період з серпня 2014 року по 28 серпня 2015 року, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ці обставини не підтверджено належними та допустимими доказами, які беззаперечно мали свідчити про їх спільне проживання, ведення господарства, спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї, тому відсутні підстави для задоволення вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_17 та ОСОБА_1 у період з серпня 2014 року до 28 серпня 2015 року.

Оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу входить до групи фактів, що мають юридичне значення, то відповідно вони породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Суд своїм рішенням встановлює не будь-які юридичні факти, а лише ключові, які безпосередньо породжують цілий блок нових правовідносин чи змінюють або припиняють їх.

Під такою необхідністю необхідно розуміти не просто виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин на підставі встановлення факту, а обов`язкову наявність процесуальних наслідків для позивача, які впливають на сферу майнових чи немайнових прав громадян.

За змістом заявлених вимог та наведених обставин встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу необхідно позивачу для доведення підстав набуття права власності на транспортний засіб - автомобіль марки «Mercedes-Benz C200», д.н.з. НОМЕР_1 , та визначення його правового статусу майна, як об`єкт спільної сумісної власності, позиція позивача зводиться до наступного, що спірний транспортний засіб був придбаний під час спільного проживання з відповідачем, а оскільки відповідно до розписки від 14 червня 2018 року відповідач отримала від позивача в рахунок виплати половини вартості автомобіля грошову компенсацію в розмірі 7 000,00 доларів США, що зумовлює виникнення у позивача права приватної власності на цей автомобіль.

Як убачається з матеріалів справи, за даними, які викладено у листі Головного сервісного центру МВС від 23 грудня 2020 року, міститься інформація, що відповідно до Єдиного державного реєстру транспортних засобів про власників транспортного засобу «Mercedes-Bens C200», номер кузова: НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 , 2005 року випуску, встановлено:

- 13 червня 2015 року автомобіль був знятий з обліку з особи ОСОБА_18 для реалізації;

- 16 червня 2015 року здійснено вторинну реєстрацію транспортного засобу за особою ОСОБА_19 ;

- 19 серпня 2015 року здійснено перереєстрацію транспортного засобу на нового власника за довідкою-рахунком на особу ОСОБА_1 . (а.с. 202)

Право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України)

Право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України)

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі N 6-2253цс15.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництва) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц у постанові від 14 лютого 2018 року.

07 липня 2016 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів з заявою про викрадення транспортного засобу марки «Mercedes-Benz C200», д.н.з. НОМЕР_1 , відповідно до якої внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне провадження №0009677, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 289 Кримінального кодексу України. (а.с. 119)

Під час досудового слідства, а межах кримінального провадження №009677, які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідач ОСОБА_1 надала власноручно написану розписку, наступного змісту: «14 червня 2018 року, я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешкаю за адресою: АДРЕСА_2 , отримала від ОСОБА_17 , грошові кошти у сумі 7 000,00 (сім тисяч) доларів США у якості часткового відшкодування вартості автомобіля «Mercedes-Benz C200», д.н.з. НОМЕР_1 , та гарантую, що не маю та у майбутньому не матиму будь-яких претензій матеріального чи морального характеру з приводу події, що відбулася 07 липня 2016 року, та відповідно якої я відмовляють від приватного обвинувачення у кримінальному провадженні №0009677» (а.с.12)

Висуваючи заперечення проти позову, які викладені у відзиві на позов, відповідач наголосила (дослівно): «Що стосується заяви відповідача від 14 червня 2018 року, поданої до правоохоронних органів, звертаємо увагу суду на той факт, що у заяві чітко вказано, що відповідач відмовляється від приватного обвинувачення ОСОБА_17 , на таку дію відповідач погодилася після неодноразових вмовлянь з боку позивача та бідкань на незадовільне матеріальне становище й ризик знову потрапити за грати, а сума грошової компенсації у розмірі 7 000,00 дол. США включала в себе відшкодування моральної шкоди відповідача та заборгованості по аліментах, що існувала на той час, але слідчого, для обґрунтування відмови від приватного обвинувачення, таке формулювання не влаштовувало, й відповідач на його прохання зазначила у розписці та заяві, що гроші отримала за часткове відшкодування вартості автомобіля» (абз. 9 а.с. 58), ці обставини відповідач підтвердили у своїх поясненнях, які надавала в судовому засіданні.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 Сімейного кодексу України, вважати майно (спірний автомобіль) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонами, як жінці та чоловіка, які проживають однією сімей, але не перебувають у шлюбі між собою.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту придбання спірного автомобіля за рахунок спільних коштів з відповідачем, ці обставини спростовуються доказами наданими відповідачем, які підтверджують, що на ім`я ОСОБА_1 , мати ОСОБА_9 від імені свого чоловіка здійснювала постійні грошові перекази (а.с. 104-117), що в свою чергу слугують доказом, що відповідач за своїми матеріальними статками спроможна була придбати коштовне майно, в даному випадку автомобіль, крім того позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний ним період, а саме: з серпня 2014 року по 28 серпня 2015 року, оскільки встановлені обставини справи та ті підстави, на які позивач посилався в позові не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення Сімейного кодексу України про спільність сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушено, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Пунктом 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенція ( пункту 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили достовірність і повноту із плином часу ( пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно із роз`ясненнями викладеними в абз. 3 п.11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто, обмежене строком давності право на позов у матеріальному розумінні означає право позивача на судовий захист протягом певного часу, поза межами якого цей захист, за загальним правилом, є неможливим.

При вирішенні даного спору суд не вбачає підстав для застосування до склавшися відносин строку позовної давності, з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав та законних інтересів відповідача, які підлягають захисту в судовому порядку.

За змістом положень статті 13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України).

За наведених обставин та встановлених правовідносин, які виникли між сторонами спору, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на нерухоме майно набуте під час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись, статтями 3, 74 Сімейний кодекс України, статтями 256, 257, 261, 316, 321, 368 Цивільного кодексу України, статтями 2-5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на нерухоме майно набуте під час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Відповідно до положень ч.1та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я: