КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 року м. Київ

Справа № 753/2982/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/8179/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В. суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В. за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні за апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Лужецької О.Р. 04 липня 2019 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , а відповідачі - власниками інших 2/3 частин квартири в рівних долях.

Зазначала, що між сторонами існують суперечки щодо порядку користування квартирою, на пропозицію спільно користуватися та володіти житлом відповідачі не реагують.

Посилаючись на наведене, просила встановити порядок користування спільною власністю сторін, а саме квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділити їй у користування кімнату площею 12,70 кв. м, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - кімнату площею 18,10 кв. м та кімнату площею 11,10 кв. м, залишивши у спільному користуванні приміщення кухні, коридору, ванної кімнати, вбиральні.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділено в користування ОСОБА_2 кімнату площею 12,70 кв. м, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кімнату площею 18,10 кв. м та кімнату площею 11,10 кв. м, залишено у спільному користуванні приміщення кухні, коридору, ванної кімнати, вбиральні.

Рішення суду мотивовано тим, що виділ часток квартири кожному власнику в натурі неможливий, а встановлення порядку користування квартирою не порушує права власності кожного зі співвласників, так як вищезазначені кімнати не виділяються позивачці у власність і даним рішенням не проводиться поділ спірної квартири між співвласниками у натурі. Такий порядок є єдиним шляхом вирішенням конфліктної ситуації між сторонами, встановлення порядку, за яким позивачці у користування виділено кімнату площею 12,70 кв. м, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кімнату площею 18,10 кв. м. і кімнату площею 11,10 кв. м, не буде порушувати та обмежувати прав відповідачів і встановлений порядок користування не погіршить умови проживання у спірній квартирі.

Не погодилась з вказаним рішенням ОСОБА_1 , нею подана апеляційна скарга, в якій вона просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позову. Скаржник зазначає, що у своїй позовній заяві вона просила суд визначити порядок користування квартирою з урахуванням запропонованого варіанту реконструкції квартири, який би дозволив зробити окремими входи до кожної із житлових кімнат. Однак, суд першої інстанції в порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства, визнає між сторонами порядок користування квартирою вже без врахування реконструкції квартири, що значно погіршує права та інтереси сторін у справі. Виділяючи в користування позивачу кімнату площею 12,7 кв.м., судом першої інстанції не було вказано на те, що за відсутності реконструкції квартири, доступ до цієї кімнати, а також до кімнати площею 11,1 кв.м., можливий лише через кімнату площе. 18,1 кв.м. Таким чином, судом першої інстанції при задоволені позову не було враховано обставин фактичного використання приміщень квартири АДРЕСА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд вважав рішення суд першої інстанції законним та обґрунтованим. Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про усталений порядок користування квартирою, оскільки позивачка в квартирі до набуття права власності не проживала і набула право звернення вже після набуття такого права. Виділення позивачці кімнати площею 12,70 кв. м відповідає часткам сторін.

Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року суд касаційної інстанції вказав на те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки наявному в матеріалах справи плану за поверхами на будівлю літера «А» по АДРЕСА_3 , згідно з яким у спірній квартирі доступ до кімнати площею 12,70 кв. м забезпечується через кімнату площею 18,10 кв. м, не встановив, чи можливе з огляду на планування квартири виділення у відособлене користування позивачки кімнати площею 12,70 кв. м із забезпеченням відособленого користування відповідачкою кімнатою площею 18,10 кв. м, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про можливість встановлення порядку користування квартирою за варіантом, визначеним судом першої інстанції.

При новому розгляді справи в суді апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Стрижов В.В. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили про її задоволення.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належними чином,що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням, причини неявки суду не повідомила.

На стадії нового апеляційного перегляду справи встановлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30 вересня 2020 року право власності на 1/3 частину квартири, що становить предмет спору зареєстровано за ОСОБА_4 /а.с.210/.

Ухвалою суду постановленою усно та занесеною до протоколу судового засідання від 20 травня 2021 року ОСОБА_4 залучена до участі у справі в якості третьої особи. Дана особа повідомлялась про час та місце розгляду справи за місцем знаходження свого майна, за даними інформаційної системи «Реєстр територіальної громади м. Києва» вона не значиться зареєстрованою, тому вона повідомлена через оголошення на сайті суду.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 березня 2016 року /а.с.7,8/.

На стадії нового апеляційного перегляду справи встановлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30 вересня 2020 року право власності на 1/3 частину даної квартири була зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору міни посвідченим приватним нотаріусом КМНО Буглак О.Г.. Станом на 19 травня 2021 року саме ця особа значиться власником 1/3 частини квартири /а.с.210/

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками інших 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1998 року /а.с.75,86/.

Відповідно до Експлікації внутрішніх площ спірна квартира має загальну площу

57,20 кв. м, жилу площу - 41,70 кв. м, складається з трьох кімнат: перша кімната площею 18,10 кв. м, з якої іде вихід до двох інших кімнат площею 11,10 кв. м та 12,70 кв. м також квартира має кухню, коридор, ванну кімнату і санвузол /а.с.87/.

За замовленням позивача ТОВ «МАКСІ КОНСАЛТ ГРУП» був розроблений проект реконструкції кВ. АДРЕСА_1 , яким передбачається перепланування, шляхом зменшення кімнати площею 18,10 кв. та збільшення коридору для забезпечення окремого входу для кожної з кімнат.

У позасудовому порядку сторони не дійшли згоди щодо встановлення порядку користування спірною квартирою, перепланування квартири не здійснено.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі

№ 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наведених обставин справи вбачається, що на час розгляду справи судом першої інстанції, мав місце спір щодо порядку користування квартирою, яка належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності.

Разом з тим, визначаючи порядок користування квартирою суд першої інстанції не надав оцінки наявному в матеріалах справи плану за поверхами на будівлю літера «А» по АДРЕСА_3 , згідно з яким у спірній квартирі доступ до кімнати площею 12,70 кв. м забезпечується через кімнату площею 18,10 кв. м. У зв`язку з цим, виділення у відособлене користування позивача кімнати площею 12,70 кв. м із забезпеченням відособленого користування відповідачами іншими кімнатами не вбачається можливим. А тому такий порядок порушує права інших співвласників - відповідачів у справі.

Таким чином, встановлення порядку користування спірною квартиною за запропонованим позивачем не вбачається можливим. А отже в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

В порядку ст. 141 ЦПК України перегляду підлягає і питання компенсації судових витрат. З урахуванням принципу пропорційності, наявності підстав для задоволення апеляційної скарги та відсутності підстав для задоволення позову, компенсації підлягають судові витрати понесені відповідачем ОСОБА_1 по сплаті судового збору в розмірі 2689,6 грн за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 липня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2689,60 грн.

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст складений 18 червня 2021 року.