Справа № 588/841/21
Провадження № 2/588/362/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 грудня 2021 року м. Тростянець
Тростянецький районний суд Сумської області у складі головуючого судді Огієнка О.О., за участю секретаря судових засідань Лободи Т.С., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,
Представник позивача адвокат Козарь А.М. у травні 2021 року звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 із указаним позовом, який мотивував тим, що 15.11.2020 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 102000,00 грн., а останній прийняв їх та зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.
На підтвердження укладення договору позики відповідачем власноручно було написано розписку та як завдаток були передані документи на автомобіль.
Оскільки умовами договору строк повернення позики не встановлено, тому позивачем було надіслано листа 08.04.2021 (доставлено 15.04.2021) про виконання зобов`язання відповідача та повернення коштів, однак відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав.
Ухвалою суду від 09.06.2021 було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду із повідомленням (викликом) сторін.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, обґрунтувавши обставинами які зазначені у позові та не заперечив проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився та не повідомив суд про причину неявки, відзив на позов не подав.
Згідно вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи викладене, суд вважає можливим провести по справі заочний розгляд.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Така дія особи, перш за все характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6- 79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.
Згідно ч. 1, 3 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З наданої стороною позивача на підтвердження своїх позовних вимог розписки вбачається, що ОСОБА_3 передав на зберігання свідоцтва про реєстрацію автомобілів до повного погашення боргу у сумі 102000,00 грн перед ОСОБА_2 , разом з тим, вказана розписка не містить відомостей про обставини на підставі яких виник зазначений борг, а саме про те, що цей борг є позикою, а не виник внаслідок інших зобов`язань. Також вказана розписка не містить відомостей про умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Враховуючи вищевикладене, суд не приймає як належний доказ на підтвердження наявності між сторонами правовідносин, які випливають з договору позики, зазначену розписку, а інших доказів на підтвердження між сторонами правовідносин, які випливають з договору позики стороною позивача не було надано.
Відтак, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов не підлягає задоволенню.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивача відповідно до положень ст. 141 ЦПК України понесені ним судові витрати не відшкодовуються.
На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,
У задоволені позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Тростянецький районний суд Сумської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_2 виданий 17.09.2020 органом видачі - 6313, РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 виданий Тростянецьким РВ УМВС України в Сумській області від 16.02.1999.

Повне рішення суду складено 17.12.2021.

Суддя О. О. Огієнко