Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2258/20 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 36 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,
суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/2258/20 за позовом Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 липня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року Житомирський військовий інститут ім.С.П.Корольова (далі інститут) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просив стягнути з відповідача грошові кошти в рахунок витрат, пов`язаних з його навчанням та утриманням у вищому військовому навчальному закладі, в розмірі 43 901,03 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 21 липня 2017 року між молодшим сержантом ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі начальника Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова був укладений контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу на час навчання у військовому інституті. Наказом начальника Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова від 21 липня 2017 року відповідач був зарахований курсантом першого курсу відповідного навчального закладу, а наказом від 23 серпня 2017 року №230 зарахований до списків військового інституту та на всі види забезпечення з 23 серпня 2017 року і на продовольче забезпечення з 24 серпня 2017 року по курсантській нормі. ОСОБА_1 зобов`язався проходити військову службу (навчання) у Житомирському військовому інституті ім. С.П.Корольова, а після закінчення навчання повинен був продовжувати проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу протягом не менше п`яти років. У порушення вимог контракту ОСОБА_1 01 листопада 2017 року направив на адресу начальника інституту рапорт із клопотанням про відрахування його з вищого військового навчального закладу через небажання продовжувати навчання. Наказами начальника інституту від 02 січня 2018 року №1 ДСК (по особовому складу) та №2 (по стройовій частині) молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , курсанта 174 навчальної групи 17 навчального курсу відраховано з числа курсантів інституту через небажання продовжувати навчання та відповідно до наказу першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 20 грудня 2017 року №72-РС вважати таким, що справи і посаду здав і вибув до нового місця служби до військової частини НОМЕР_1 (м. Житомир). Оскільки ОСОБА_1 порушив умови контракту, то відповідно до ст.623 ЦК України повинен відшкодувати інституту завдані збитки. Збитками є витрати, пов`язані з утриманням ОСОБА_1 в інституті, які складаються з різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю. Утримання відповідача у військовому інституті здійснювалося шляхом грошового забезпечення та забезпечення комунальними послугами і енергоносіями. У зв`язку з розірванням контракту державі заподіяно збитків у вигляді витрат, пов`язаних із грошовим забезпеченням на суму 39 911,39 грн. та витрат по забезпеченню комунальними послугами та енергоносіями 3 989,64 грн. Курсанти, які навчаються в інституті, перебувають на повному державному забезпеченні, а кошти, які витрачаються на їх навчання, є державними (бюджетними). Наразі молодший сержант військової служби за контрактом ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира автомобільного відділення підвозу боєприпасів взводу матеріального забезпечення та наміру відшкодовувати грошові кошти за утримання у вищому навчальному закладі за час навчання наміру не має.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 20 липня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова грошові кошти в рахунок витрат, пов`язаних з його навчанням у вищому військовому навчальному закладі, в сумі 43 901,03 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що спори про відшкодування вартості утримання за час навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язані з питанням реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за передчасне розірвання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після звільнення особи з державної служби. Зазначає, що відповідно до Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, військовослужбовці за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення. Вважає, що він не має відшкодовувати жодних збитків, оскільки під час проходження військової служби не вчиняв крадіжок, пошкоджень чи втрат військового майна, інших адміністративних правопорушень та сума відшкодування не може перевищувати розміру його грошового забезпечення. Також, посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не були враховані висновки Верховного Суду, що призвело до постановлення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню. Також спеціальним законодавством не передбачено поверненні законно виплачених сум грошового забезпечення. Переконаний у тому, що законно виплачене грошове забезпечення поверненню не підлягає.

У відзиві на апеляційну скаргу Житомирський військовий інститут ім. С.П.Корольова просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у межах її доводів. Пояснив, що остання судова практика не передбачає розгляд відповідних спорів у порядку цивільного судочинства.

Представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Пояснив, що відповідач вимоги контракту не виконав. Внаслідок чого Міністерство оброни України зазнало надмірних витрат, які пов`язані з утриманням ОСОБА_1 у вищому військовому навчальному закладі. Так, одержане грошове забезпечення виплачувалося відповідачу за посадою курсанта, а не за попередньою чи подальшою посадою. Відповідач не виконав вимоги контракту, що має суттєве значення в недоотриманні державою кваліфікованих кадрів. Способом захисту та поновлення порушеного права держави є відшкодування витрат, пов`язаних із утриманням у вищому навчальному закладі шляхом звернення позивача до суду з позовною заявою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 21 липня 2017 року між молодшим сержантом ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі начальника Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова був укладений контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу на час навчання у військовому інституті.

Наказом начальника Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова від 21 липня 2017 року ОСОБА_1 був зарахований курсантом першого курсу відповідного навчального закладу.

Наказом від 23 серпня 2017 року №230 відповідач зарахований до списків військового інституту та на всі види забезпечення з 23 серпня 2017 року і на продовольче забезпечення з 24 серпня 2017 року по курсантській нормі.

Наказами начальника інституту від 02 січня 2018 року №1 ДСК (по особовому складу) та №2 (по стройовій частині) молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , курсанта 174 навчальної групи 17 навчального курсу відраховано з числа курсантів інституту через небажання продовжувати навчання та відповідно до наказу першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 20 грудня 2017 року №72-РС вважати таким, що справи і посаду здав і вибув до нового місця служби до військової частини НОМЕР_1 (м. Житомир).

Наразі молодший сержант військової служби за контрактом ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира автомобільного відділення підвозу боєприпасів взводу матеріального забезпечення.

Згідно з частиною третьою ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з частиною першою ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Разом з тим, за приписами частини першої ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої ст.4 КАС України).

Згідно з пунктом 17 частини першої ст.4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини четвертої статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 2 частини першої ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулює Закон України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини першої ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Одним з видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів (частина шоста зазначеної статті).

За таких обставин, навчаючись у вищому навчальному закладі Міністерства оборони України, особа проходить військову службу, яка відповідно до зазначених норм КАС України вважається публічною службою. Оскільки спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Такий правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №804/285/16, від 30 січня 2019 року в справі № 810/2610/16, від 13 березня 2019 року в справі №723/18/17, від 10 квітня 2019 року в справі №705/1664/17.

У цій справі докази, що відповідач звільнився з публічної служби, відсутні.

Із урахуванням наведеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому суд першої інстанції, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, діяв не як суд, встановлений законом.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 ст.6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої ст.255 ЦПК України та частини першої ст.377 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,377,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 липня 2020 року скасувати.
Провадження у справі за позовом Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрити.
Роз`яснити Житомирському військовому інституту ім. С.П.Корольова, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду та протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення, він може звернутися до Житомирського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: