ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6132/21 Справа № 201/1397/21 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Деркач Н.М.,

суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кравченка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору зберігання дійсним і виконання зобов`язання в натурі , -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору зберігання грошових коштів і виконання зобов`язання по поверненню цих коштів в натурі.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що нею на виконання договору № 30/11-4.140.45 про сплату/внесення пайового внеску у СК «Затишний» від 30 листопада 2018 року було внесено пайових внесків на загальну суму 609 527, 70 грн., що еквівалентно 21 469.80 доларів США.

На підставі договору про зміну сторони у договорі про сплату пайових внесків у СК «Затишний» № 30/11-4.140.45 від 30 листопада 2018 року, укладеного 29 липня 2020 року між СК «Затишний», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , остання отримала грошові кошти у сумі 21 500 доларів США.

Оскільки ОСОБА_1 винаймає житло для проживання, 29 липня 2020 року передала відповідачу грошові кошти в розмірі 21 500 доларів США (215 купюр номіналом по 100 доларів США) на тимчасове зберігання. Позивач та відповідач домовились, що грошові кошти будуть тимчасово зберігатися у житлі відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , і будуть повернуті позивачем відповідачу за першою вимогою.

29 жовтня 2020 року слідчим суддею Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Літвіненко Н.А. винесено ухвалу в межах справи № 210/5887/20, якою надано дозвіл на обшук житла відповідача ОСОБА_2

30 жовтня 2020 року слідчими із залученням оперативних співробітників було проведено обшук вказаного житла відповідача. Згідно протоколу обшуку вказаної квартири вилучено, зокрема, грошові кошти: 100 доларів США - 200 шт., сума 20 000 доларів США. Примітки: грошові кошти поміщені до пакету № 4461591. Тимчасово вилучені предмети вилучені до СУ ГУ НП в Дніпропетровській області.

Позивач зазначила, що вилучені при обшуку у житлі ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США належать їй. ОСОБА_1 отримала від відповідача інформацію про те, що інші 1 500 доларів США були витрачені ним на власні потреби.

Позивач стверджує, що між нею та відповідачем було укладено договір зберігання грошових коштів в усній формі, що є дійсним, на безоплатній основі на невстановлений строк зберігання, до пред`явлення позивачем вимоги про повернення грошових коштів.

Відповідачем не було виконано свого обов`язку по поверненню готівки, що належить позивачу у зв`язку з тим, що 30 жовтня 2020 року саме ці готівкові кошти було вилучено під час обшуку, а іншу частину відповідач використав на власні потреби.

На підставі наведеного позивач просила суд визнати дійсним договір зберігання грошових коштів у готівковій формі у розмірі 21 500 доларів США, а саме: 215 купюр номіналом по 100 доларів США, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 29 липня 2020 року, та зобов`язати відповідача повернути позивачу вказане вище майно.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Так, апелянт зазначила, що судом не взято до уваги, що між сторонами у справі в усній формі було укладено договір зберігання грошових коштів, спору щодо дійсності якого між позивачем та відповідачем немає. При цьому, укладення такого договору в усній формі не свідчить про його недійсність і не заборонено законом. Крім того, відповідач визнав позов ОСОБА_1 про визнання дійсним договору зберігання. Також апелянт зауважила, що прийняття у підготовчому засіданні рішення про відмову у задоволенні позову законом не передбачено.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була стороною договору № 30/11-4.140.45 про сплату/внесення пайового внеску у СК «Затишний» від 30 листопада 2018 року, укладеного між нею та СК «Затишний» (). На виконання цього правочину позивач внесла грошові кошти на рахунок, а саме: квитанція АТ КБ «ПриватБанк» від 30 листопада 2018 року на суму 200 000 гривень, назва послуги: пайовий внесок по договору ОСОБА_1 договір № 30/11-4.140.45, дата договору 30 листопада 2018 року; квитанція АТ КБ «ПриватБанк» від 30 листопада 2018 року на суму 109 727.71 гривень, назва послуги: пайовий внесок по договору ОСОБА_1 договір № 30/11-4.140.45, дата договору 30 листопада 2018 року; квитанція АТ КБ «ПриватБанк» від 30 листопада 2018 року на суму 299 799.99 гривень, назва послуги: пайовий внесок по договору ОСОБА_1 договір № 30/11-4.140.45, дата договору 30 листопада 2018 року. Станом на 30 листопада 2018 року згідно офіційного курсу НБУ (28.39) 609 527.70 грн. еквівалентно 21 469.80 доларів США.

ОСОБА_1 на підставі договору про зміну сторони у договорі про сплату пайових внесків у СК «Затишний» № 30/11-4.140.45 від 30 листопада 2018 року, укладеного 29 липня 2020 року між СК «Затишний» (), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 відступила своє право ОСОБА_3 . Згідно розписки від 29 липня 2020 року ОСОБА_1 на підставі указаного договору отримала 21 500 доларів США.

ОСОБА_1 винаймає собі житло та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

29 жовтня 2020 року слідчим суддею Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу надано дозвіл на обшук житла ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 .

30 жовтня 2020 року року слідчими проведено обшук указаного житла та згідно протоколу обшуку вилучено, серед іншого, грошові кошти: 100 доларів США - 200 шт., сума 20 000 доларів США. Примітки: грошові кошти поміщені до пакету № 4461591. Тимчасово вилучені предмети вилучені до СУ ГУ НП в Дніпропетровській області.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що, оскільки вона проживає у найманому житлі, задля безпеки та схоронності грошових коштів віддала 21 500 доларів США, отриманих за договором переуступки від 29 липня 2020 року, на зберігання відповідачеві. У звязку з неповерненням відповідачем на першу вимогу позивача грошових коштів на підставі усного договору зберігання, ОСОБА_1 заявила дані позовні вимоги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту ухилення відповідача від належного укладання договору, посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору зберігання від 29 липня 2020 року дійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує дійсність укладеного з позивачем ОСОБА_1 усного договору зберігання грошових коштів і, як наслідок, обовязок їх повернути. Навпаки, відповідач визнав позов ОСОБА_1 .

Наведені обставини свідчать про відсутність доказів факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання усного договору зберігання дійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена. Натомість, визнання відповідачем позову спростовує доводи позивача та свідчить про відсутність спору про право.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення цього договору та порушення прав ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги, що між сторонами у справі в усній формі було укладено договір зберігання грошових коштів, спору щодо дійсності якого між позивачем та відповідачем немає, є безпідставними, оскільки судом першої інстанції дано належну правову оцінку правовідносинам, які склалися у даній справі та наведено відповідні мотиви щодо їх вирішення.

Посилання апелянта на те, що укладення такого договору в усній формі не свідчить про його недійсність і не заборонено законом спростовується положеннями ст.ст. 937, 208 ЦК України, якими передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадку, якщо його укладено фізичними особами між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Також колегією суддів не можуть бути взяті до уваги, як підстава для задоволення апеляційної скарги, доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач визнав її позов, оскільки це свідчить про відсутність спору між сторонами у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що прийняття у підготовчому засіданні рішення про відмову у задоволенні позову не передбачено законом, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не призвели до неправильного вирішення спору по суті.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального закону та ухвалено з дотриманням норм процесуального закону, тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида