ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 638/12378/19

провадження № 22-ц/818/3773/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Цвірюка Д.В.

УСТАНОВИВ:

Тринадцятого серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, після зміни предмету якого 16.12.2019 (а.с. 35-37) просив вселити його в квартиру АДРЕСА_1 (надалі Квартира), стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.1990 ОСОБА_1 набув у приватну власність Квартиру. У цій квартирі позивач постійно проживав з 16.11.1990 до 08.07.2019. За 28 років з дня придбання позивачем наведеної вище квартири з різних причин декілька разів змінювались власники Квартири, проте жоден із власників до 08.07.2019 не перешкоджав проживанню ОСОБА_1 у Квартирі, навіть після розлучення позивача із його колишньою дружиною ОСОБА_4 , яка деякий час також була формальною власницею Квартири. 08.07.2019 ОСОБА_2 з трьома іншими особами із застосуванням фізичного насильства виштовхали ОСОБА_1 з Квартири, а особисті речі позивача і грошові кошти, які знаходились у Квартирі, відповідач привласнив. За фактом вчинення ОСОБА_2 діянь, що мають ознаки кримінального злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.07.2019 за № 0003153. Після 08.07.2019 ОСОБА_1 до Квартири більше не потрапляв. Позивач не має іншого житла для проживання. Вказаними діями відповідача ОСОБА_1 спричинені йому моральні страждання, розмір яких оцінений у 50 000 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 та його представник не довели порушення ОСОБА_2 права позивача на користування Квартирою, оскільки власником Квартири є ОСОБА_2 , який не є членом сім`ї позивача. Договір найму жилого приміщення між сторонами не укладався, будь-яких домовленостей щодо проживання позивача у Квартирі не досягнуто. Обставини, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Доказів спричинення ОСОБА_2 моральної шкоди ОСОБА_1 позивачем не доведено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить заочне рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у редакції відхиленої судом першої інстанції заяви про зміну предмету позову від 15 березня 2021 року, а саме, поновити порушене ОСОБА_2 право позивача на житло у спосіб стягнення з відшкодуванні немайнової шкоди на суму 595 000 грн. В обґрунтування посилається на неналежне дослідження судом доказів у справі, неповноту встановлення обставин у справі, невідповідність обставин справи висновкам, викладеним у рішенні суду, порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав достатньої уваги доказам, наданим позивачем, а саме, показанням свідків, письмовим доказам. Зазначені докази доводять факт спричинення ОСОБА_5 моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причино-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправними діяннями. Суд у своєму рішенні не наводить переліку доказів, що були ним відхилені, та не надає мотивацію такого відхилення. В матеріалах справи наявний витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 27.12.2019 №0005318, яким підтверджується розслідування вчиненого ОСОБА_2 злочину відносно ОСОБА_1 по виселенню з Квартири, і суд першої інстанції протиправно відмовив позивачу у задоволенні його клопотання про витребування доказів з кримінального провадження. Суд першої інстанції в порушення процесуальних норм залучив до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, нового власника Квартири, ОСОБА_3 , на стадії розгляду справи по суті. Але відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви від 15.03.2021 про зміну предмету позову у зв`язку з залученням такої третьої особи. Внаслідок неявки ОСОБА_2 у судові засідання, суд першої інстанції не знав, що протягом розгляду справи ОСОБА_2 відчужив своє право власності на Квартиру ОСОБА_3 . Розглянувши позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , суд першої інстанції фактично захистив права власності третьої особи на Квартиру.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі УПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судовим розглядом, 13.08.2019 ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про вселення позивача до Квартири (а.с. 2-4).

16.12.2019 ОСОБА_1 подав суду заяву про зміну предмету позову, у якій просив поновити попередній юридичний стан, що існував до порушення ОСОБА_2 права ОСОБА_1 , шляхом примусового вселення ОСОБА_1 у Квартиру, стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди (а.с. 35-37).

В судовому засіданні 04.02.2020 суд першої інстанції долучає заяву про зміну предмету позову та приймає її до розгляду (а.с. 46-47).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.05.2020 суд закриває підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та призначає справу до розгляду (а.с. 61).

В судовому засіданні 01.07.2020 суддя відкрив судове засідання та почав розгляд справи № 638/12378/19 по суті (а.с. 92-94).

Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки ОСОБА_1 09.03.2021 подав заяву про зміну предмета позову після початку розгляду справи по суті, а не в строк, визначений ч.3 ст.49 ЦПК України, суд першої інстанції правомірно залишив таку заяву без розгляду 15.03.2021 (а.с. 175-176, 179-180).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був власником Квартири на підставі договору купівлі продажу від 16.11.1990 (а.с. 38-40).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Як убачається з даних Єдиного реєстру судових рішень, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2019 року у цивільній справі № 638/166/18 було відмовлено у задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу Квартири: від 11 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Вєтровою Л.О., та від 20 листопада 2008 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Голик С.В., з підстав їх фіктивності.

Вказане рішення суду було залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 23 липня 2020 року та постановою Верховного Суду від 15 листопада 2021 року.

При розгляді цивільної справи № 638/166/18 було встановлено, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05.03.2012 у цивільній справі № 2-301/2010 змінене рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.11.2010 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , третя особа: ЖЕД-21 Дзержинського району м. Харкова, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа: Шоста Харківська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування Квартири, визнання права власності на 1/2 частину Квартири, переведення прав та обов`язків покупця. Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що покупець ОСОБА_6 отримала у власність усю Квартиру за договором купівлі-продажу від 11.09.2008, між тим як ОСОБА_7 мала право на продаж тільки Ѕ частини Квартири, що подарував їй ОСОБА_1 . ОСОБА_4 як співвласник Квартири відповідно до ч.1 ст.362 Цивільного кодексу України має переважне право на купівлю Ѕ частки Квартири перед ОСОБА_6 . ОСОБА_4 виконала вимоги ч.4 ст.362 ЦПК України щодо внесення на депозитний рахунок грошової суми в розмірі вартості 1/2 частини Квартири, визначеної за договором купівлі продажу від 11.09.2008, а саме 26000 гривень, оскільки зазначена грошова сума повинна бути сплачена покупцеві ОСОБА_6 . Тому на ОСОБА_4 переведені права та обов`язки покупця Ѕ частини Квартири, за ОСОБА_4 визнане право власності на зазначену частину Квартири. ОСОБА_6 вирішено виплатити 26000 грн, що знаходились на депозитному рахунку суду, за договором купівлі-продажу від 11.09.2008.

Судовими рішеннями у цивільній справі № 2-301/2010 встановлені факт укладення договору купівлі-продажу від 11.09.2008 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

У цивільній справі № 638/166/18 суди дійшли висновку про відсутність підстав визнавати недійсними договори купівлі-продажу Квартири: від 11 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , та від 20 листопада 2008 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Голик С.В., з підстав їх фіктивності.

Указаними рішеннями у справі № 638/166/18 також установлено, що власником Квартири на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2010 року, зміненого рішенням Апеляційного суду Харківської області від 5 березня 2012 року, у цивільній справі № 2-301/10 з 05.06.2012 була ОСОБА_4 .

Перебування у власності ОСОБА_4 . Квартири з 05.06.2012 підтверджує і наданий ОСОБА_1 витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.08.2019 (а.с. 9-11). Цим же витягом підтверджується, що 27.05.2019 на підставі укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу власником Квартири став ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу (надалі ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, ай у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику забезпеченої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності щодо неї.

Статтею 395 ЦК України визначено види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами.

Отже, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права на чуже майно.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Тлумачення статті 391 ЦК України дає підстави для висновку, що негаторний позов - це вимога власника (особи, яка має речове право на чуже майно) про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.

Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника (особи, яка має речове право на чуже майно), тобто при порушенні насамперед таких правомочностей цих осіб, як користування та розпорядження своїм майном.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

Згідно із частинами першою, другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як убачається з викладених вище обставин, ОСОБА_1 позбувся права власності на Квартиру з 05.06.2012, коли її власником стала ОСОБА_4 . Доказів того, що у ОСОБА_1 був визначений порядок користування Квартирою з попереднім до ОСОБА_2 власником Квартири ОСОБА_4 матеріали цивільної справи № 638/12378/19 не містять. Оскільки ОСОБА_1 не довів суду правомірності свого вселення у Квартиру за згодою її попереднього власника, ОСОБА_4 , не можливо вважати доведеним і правомірність його користування Квартирою і після зміни 27.05.2019 власника Квартири на ОСОБА_2 .

Тому колегія суддів погоджується з правильністю висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Посилання ОСОБА_1 на порушення судом норм процесуального права при залученні третьої особи на правильність висновків суду не вплинули. Тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування заочного рішення суду від 15.03.2021.

Посилання на безпідставне неврахування судом наданих позивачем доказів не враховуються Харківським апеляційним судом, оскільки надані ОСОБА_1 докази не спростовують висновків суду, викладених вище.

Тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 грудня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук