Справа № 344/7720/21
Провадження № 2/344/2848/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Шамотайла О.В.

секретаря Устинської Н.С.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Шуригіна М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Івано-Франківський хлібокомбінат» про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат», в якій просив скасувати наказ дироектора ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат» від 31.03.2021 №85-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », поновити на посаді вантажника служби логістики; стягнути з ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.03.2021 до дня поновлення на роботі; стягнути компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2021 по 15.05.2021 в сумі 16 703,55грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 01.06.2016 по 19.03.2021 позивач працював на посаді вантажника готової продукції. Наказом директора від 31.03.2021 №85-к «Про звільнення працівників» позивача було звільнено з посади вантажника служби логістики з 19.03.2021 за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України із виплатою грошової компенсації за 19 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період з 01.06.2020 по 19.03.2021. Позивач вважає, що наказ директора, яким його звільнено є незаконним, оскільки виданий з грубим порушенням норм трудового законодавства, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просив скасувати такий наказ. Зокрема, позивач вказав, що при прийнятті рішення про його звільнення з роботи роботодавцем не встановлено обставин вчинення ним прогулу без поважних причин та вчинення дій, які б свідчили про наявність достатніх правових підстав для звільнення його з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Крім того, позивачем вказано на порушення позивачем вимог ст.47 КЗпП, оскільки оскаржуваним наказом від 31.03.2021 позивача звільнено з роботи з 19.03.2021, тобто з дати, що передує даті прийнятого наказу понад два тижні. Позивач своє звільнення вважає незаконним та просив скасувати наказ про звільнення від 31.03.2021, поновити його на посаді вантажника служби логістики, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.03.2021 та компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.05.2021 відкрито провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження.

До канцелярії суду 15.06.2021 від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. При цьому, в спростування тверджень позивача відповідачем зазначено, що враховуючи систематичну відсутність на роботі без поважних причин позивача та на підставі подання в.о. начальника служби логістики, 31.03.2021 наказом директора ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат» Іщак Г.Б. №85-К від 31.03.2021 ОСОБА_1 було звільнено з роботи 19.03.2021 як останнім робочим днем. Керуючись п.2.27 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, з огляду на фактичну відсутність позивача на території ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат» 31.03.2021 та відсутності письмової згоди позивача для відправки його трудової книжки поштовим зв`язком 15.04.2021 менеджером з персоналу було особисто під підпис видано позивачу трудову книжку. Крім того, відповідачем в спростування тверджень позивача про невиплату йому компенсації щорічної основної оплачуваної відпустки вказано, що така виплата підтверджується розрахунковим листом із позивачем за березень 2021, згідно якого йому нараховано 7590,31грн.

До Івано-Франківського міського суду 29.06.2021 позивачем подано відповідь на відзив.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд, дослідивши матеріали справи, ознайомившись із змістом позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, а також документами, які були долучені представниками сторін до даних заяв по суті справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступних висновків.

Між сторонами виникли трудові правовідносини, тому при вирішенні спору суд застосовує в тому числі відповідні норми Кодексу законів про працю України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат» та працював вантажником служби логістики. В період з 12.02.2021 по 17.03.2021 включно позивач перебував на лікуванні, на підставі листів непрацездатності серії АБЛ №862691 та АБЛ №862692, що підтверджено сторонами спору.

Виконуючий обов`язки начальника служби логістики Данилюк Н.І. звернувся до Директора ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат» з поданням про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у зв`язку з грубим порушенням трудової дисципліни та відсутності на роботі протягом тривалого часу.(а.с.19)

Наказом директора ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат» №82-к від 25.03.2021 «Про притянення до дисциплінарної відповідальності» позивачу оголошено догану.

Судом встановлено, що наказом ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат» №85-к від 31.03.2021 ОСОБА_1 звільнено з роботи 19.03.2021 згідно ч.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин). При цьому, даним наказом передбачено виплату компенсації за 19 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01.06.2020 по 19.03.2021.

Водночас, позивач вказує, що з поважних причин не виходив на роботу, а тому безпідставно був звільнений.

У свою чергу відповідач вважає, що мали місце прогули, так як позивач без поважних причин не виходив на роботу, а тому його звільнення є законним.

Позивачем в підтвердження неправомірності прийняття відповідачем рішення про його звільнення вказано на невстановлення відповідачем обставин вчинення прогулу без поважних причин.

Зокрема, позивач зазначив, що в період часу з 12.02.2021 по 26.02.2021 він перебував на лікуванні, що підтверджується довідкою від 12.02.2021 №895 та листком тимчасової непрацездатності АЛБ №862691. З 27.02.2021 по 17.03.2021 позивач продовжував перебувати на лікуванні - довідка від 26.02.2021 №1544, листок тимчасосої непрацездатності АЛБ №862692. Дані обставини підтверджені та не заперечуються сторонами спору. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Разом з тим, в обгрунтування безпідставності складених актів про відсутніть позивача на робочому місці №9 та №10 ОСОБА_1 вказано, що в період з 19.03.2021 по 23.03.2021 він перебував на амбулаторному лікуванні, на підтвердження чого у нього є відповідні записи у медичних документах та довідки медичного закладу.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступних положень закону та відповідних їм правовідносин.

Так, у відповідності до ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено ст. 43 Конституції України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Стаття 40 КЗпП України передбачає декілька підстав для звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, які являються самостійними і не виключають можливості їх одночасного застосування, що вимагає від роботодавця чіткого формулювання підстав для звільнення працівника з посиланням на певну норму права.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У Постанові від 12.11.2020 у справі №369/9301/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду підкреслив, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч.1 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Разом з тим, Верховний Суд зазначив, що у п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Верховним Судом у вказаній вище справі зроблено висновок, що обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази.

Перевіряючи наявність правових підстав для застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення - звільнення за відсутність на роботі без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, судом встановлено наступне.

Під час розгляду даної справи, судом встановлено, що позивач прибув на роботу 18.03.2021 о 10:19 год. та о 10:49 год. здійснив вихід, що підтверджується даними з автоматизованої системи пропуску підприємства. Крім того, дані обставини визнано і сторонами спору.

Відповідно до копії Трудового розкладу для працівників, який затверджений Директором ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат» та погоджений головою профкому, для вантажників готової продукції І зміни встановлений розклад з 08:00год. до 20:00год., для ІІ зміни - з 20:00год. до 08:00год.

При цьому, позивачем в обгрунтування правомірності своєї позиції, вказано, що саме в цей час він прибув на роботу з метою надання відділу персоналу листків непрацездатності за період відсутності на роботі з 12.02.2021 по 17.03.2021, та після спілкування з керівником отримав інформацію про необхідність виходу 19.03.2021 на денну зміну з 08:00год. до 20:00год. При цьому, позивачем не надано суду доказів, на підтвердження обставин, які зумовили існування поважних причин відсутності на робочому місці позивача до 10:19 та з 10:49год. 18.03.2021.

Виконуючим обов`язки начальника служби логістики ОСОБА_4 , комірником ОСОБА_5 та комірником ОСОБА_6 складено 18.03.2021 акт №8 про відсутність 18.03.2021 протягом усього робочого дня (з 08:00 до 17:00) на роботі вантажника ОСОБА_1 .

Позивач 19.03.2021 о 7:55:11, пройшовши прохідну, прибув на роботу і згідно даних системи пропуску здійснив вихід об 11:05:15.

Згідно акту №9 від 19.03.2021 «Про порушення трудової дисципліни» позивач цього дня не виконував свої обов`язки, а саме: не проводив розвантажувальні роботи тари з автомобілів, не завозив тару з рампи в склад експедиції, а на зауваження комірника реагував неадекватно.

Згідно пояснень позивача, 19.03.2021 між ним та в.о. начальника служби логістики Данилюком Н.І. мав місце конфлікт, в ході якого позивач повідомив, що не має можливості в повному обсязі виконувати свої обов`язки, у зв`язку з наявністю на нозі великого мозолю. Після докорів керівника, позивач покинув приміщення хлібокомбінату, щоб готуватись до наступного робочого дня.

Разом з тим, до суду стороною позивача надано копію догоспітального клінічного протоколу №5124 від 19.03.2021 складеного о 14:50год. (а.с.33) черговим хірургом за результатами огляду позивача та рекомендовано лікування у сімейного лікаря; пов`язки із бетадином.

Наступний вхід позивача через прохідну зафіксований системою пропуску 24.03.2021 о 14:05:45.

Як видно з копії табелю обліку використання робочого часу за березень 2021 наданого відповідачем, 18.03.2021 (05.03.2021, 06.03.2021 - вихідні дні), 22.03.2021, 23.03.2021, 24.03.2021, 25.03.2021, 26.03.2021, (27.03.2021, 28.03.2021 - вихідні дні), 29.03.2021, 30.03.2021, 31,03.2021 ОСОБА_1 поставлено прогули (пр) (а.с.27).

Разом з тим, судом встановлено, що згідно даної копії табелю вантажника ОСОБА_1 19.03.2021 навпроти годин стоїть позначка «8».

На підтвердження фактів відсутності позивача на робочому місці працівниками відповідача в період з 22.03.2021 по 29.03.2021 складено ряд актів «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 », зокрема: від 22.03.2021 №10, 23.03.2021 №11, 24.03.2021 №12, 25.03.2021 №14, 26.03.2021 №15, 29.03.2021 №16.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності.

Стороною позивача подано до суду лист КНП «Центр первинної медичної і консультативної діагностичної допомоги» від 21.10.2021 №773/69, в якому на основі даних медичної документації та записів МІС «Медікс» вказано, що позивач звертався на консультації до лікарів структурного підрозділу «Міська поліклініка №2» КНП «ЦПМКДД» (а.с.134).

Крім того, представником позивача подано до суду копію талона на прийом до лікаря СП «Міська поліклініка №2» хірурга ОСОБА_7 на 29.03.2021 о 10:30, який видрукований з МІС «Медікс» 03.06.2021 о 10:46 (а.с.83). Разом з тим, згідно інформації з Історії прийомів, яка сформована КНП «ЦПМКДД» 03.06.2021 о 15:46 прийом позивача лікарем-хірургом ОСОБА_7 призначений на 29.03.2021 з 09:30 по 09:45. Зі змісту довідки від 18.05.2021 (а.с.87) вбачається, що така видана на вимогу хворого про те, що був на прийомі 29.03.2021 з 10:00 до 10:45. Відповідні матеріали на думку суду містять суперечливі дані про прийом позивача лікарем-хірургом 29.03.2021, таким чином їх зміст не дозволяє встановити обставини, про які заявлено позивачем.

Судом встановлено, що в спростування правомірності дій, а також актів «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 » та на підтвердження неодноразового звернення відповідача за медичною допомогою до лікарів СП «Міська поліклініка №2» м.Івано-Франківська як підстава поважності причин його відсутності на роботі, стороною позивача надано роздруківку записів на прийом позивача з особистого електронного кабінету ОСОБА_1 в МІС «MEDICS».

Так, згідно ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Відповідно до положень п.1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я №455 від 13.11.2001, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 №1005/6196 (надалі - Інструкція), тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Відповідно до п.1.2. Інструкції, видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п.п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Згідно п.2.19.Інструкції Особам, які самостійно звернулись по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обов`язковим зазначенням часу проведеної консультації.

Таким чином, інформація про здійснення запису на прийом позивача через електронну систему МІС «MEDICS», яка подана стороною позивача в якості доказів про поважність причин відсутності на роботі не є допустимими та належними доказами проведення прийому та встановлення дігнозу за результатами такого огляду лікарем, який перешкоджає або допускає неможливість особистого виконання труждових обовязків на встановленому робочому місці, в розумінні положень КЗпП України та ЦПК України.

Крім того, записи на прийом від 22.03.2021, 24.03.2021 та 31.03.2021 не підтверджені жодними документами про діагноз, за результатами проведених прийомів.

В той же час щодо дотримання процедури звільнення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивач був звільнений з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (за прогул), звільнення за цією статтею є дисциплінарним стягненням і допускається з додержанням правил для застосування таких стягнень.

У ст.149 КЗпП України передбачено порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Перш ніж винести працівникові догану чи звільнити його з роботи роботодавець повинен отримати від нього письмові пояснення з приводу вчиненого ним дисциплінарного правопорушення. Якщо на підставі такого пояснення працівника роботодавець дійде висновку, що дисциплінарний проступок дійсно мав місце і відсутні будь-які обставини, які можна було б вважати такими, що виключають притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, то роботодавець видає наказ (розпорядження) про застосування дисциплінарного стягнення.

В матеріалах даної судової справи наявні акти, які складені працівниками відповідача про відмову позивача надавати письмові пояснення відносно його відсутності на роботі, зокрема від 24.03.2021 №13 (а.с.20), №13/1 (а.с.22), 15.04.2021 (а. с.64).

Згідно до повідомлення менеджера персоналу ОСОБА_8 від 24.03.2021 №6, яке адресоване позивачу йдеться про наслідки не виходу на роботу без поважних причин, а саме звільнення згідно п.4 ст.40 КЗпП України. При цьому в повідомленні зазначено про ненаданя позивачем підтверджуючих документів про поважні причини невиходу на роботу.

Відповідно до акту №13/1 від 24.03.2021, який складений менеджером з персоналу ОСОБА_8 , менеджером з персоналу ОСОБА_9 та в.о. начальника служби логістики Данилюк Н.І., позивач відмовився від ознайомлення та отримання повідомлення №6 від 24.03.2021 (а.с.22).

31.03.2021 Наказом директора Іщак Г.Б. №85-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи 19.03.2021, як останнім робочим днем.

Позивач 26.03.2021 та 19.04.2021 звернувся із заявами (скаргами) до Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Управлінням Держпраці проведено планову перевірку ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат» за результатами якої встановлено, що позивача не повідомлено під розписку про оголошення догани згідно наказу від 25.03.2021 №82-к, чим порушено ч.4 ст.149 КЗпП України.

Крім того, згідно з наказом від 31.03.2021 №85-к позивача звільнено з роботи 19.03.2021 згідно п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Однак, до застосування дисциплінарного стягнення від позивача письмові пояснення не взяті, чим порушено вимоги ч.1 ст.149 КЗпП України.

Управлінням Держпраці також встановлено, що в день звільнення позивач був відсутній на роботі, а повідомлення про необхідність отримання трудової книжки від 31.03.2021 №7 надіслано позивачу рекомендованим листом не в день звільнення, а 01.04.2021, у зв`язку з чим допущено порушення п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 №58.

За результатами планової перевірки складено акт, керівнику внесено припис з вимогою усунути та дотримуватись вимог законодавства про працю.

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Таким чином, для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.

Звільнення на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Судом встановлено, що копію наказу про звільнення разом із повідомленням №7 від 31.03.2021 про необхідність прибуття до ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат» для отримання розрахункових коштів та трудової книжки було надіслано 01.04.2021 рекомендованим листом з повідомленням про врученння. Відповідно до відмітки на корінці рекомендованого повідомлення позивач отримав лист 08.04.2021.

Згідно з положеннями ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Відповідно до п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення УКраїени 29.07.1993 №58 (далі- Інструкція) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Пунктом 4.2 даної Інструкції передбачено положення, відповідно до якого якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Разом з тим, даним пунктом визначено, що пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Стороною відповідача було заявлено, що позивач 31.03.2021 - у день звільнення був відсутній на роботі, при цьому позивачем дана обставина не було спростована, як і відсутність письмової згоди позивача на пересилання трудової книжки поштою.

При цьому, як встановлено судом повідомлення про необхідність отримання трудової книжки було надіслано відповідачем з порушення вказаних вище норм Інструкції, зокрема п.4.2, а саме : не в день звільнення - 31.03.2021, а 01.04.2021, що підтверджено копією квитанції про поштове відправлення №866 (а.с.62).

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем була передана трудова книжка позивачу особисто 15.04.2021 під час його перебування в адміністративному приміщенні ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат».

Встановлені вище судом обставини, які вказують на порушення відповідачем порядку накладення дисциплінарного стягнення -звільнення у разі прогулу позивача також підтверджені постановою Івано-Франківського міського суду від 18.05.2021 у справі №344/6865/21, яка набрала законної сили 29.05.2021. Зокрема даним рішенням встановлено, що згідно з наказом від 31.03.2021 р. № 85-к позивача звільнено з роботи 19.03.2021 згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Однак, до застосування дисциплінарного стягнення від ОСОБА_7 письмові пояснення не зажадано. Згідно з ч.4 ст.149 КЗпП: стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Проте, згідно з наказом від 25.03.2021 № 82-к позивачу оголошено догану. Однак, про оголошення догани позивачу під розписку не повідомлено. Згідно з наказом від 31.03.2021 № 85-к позивача звільнено з роботи 19.03.2021 згідно п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Однак, про стягнення у вигляді звільнення позивачу під розписку не повідомлено.

Відтак позовні вимоги в частині скасування оспорюваного наказу та поновлення позивача на роботі підлягають до задоволення.

Щодо проведення розрахунків при звільненні, то слід вказати наступне.

Так ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пiзнiше наступного дня пiсля пред`явлення звільненим працiвником вимоги про розрахунок. В разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Позивачем заявлено про порушення відповідачем положень ст.116 КЗпП України, оскільки станом на день звільнення йому не було виплачено компенсацію щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 19 днів за фактично відпрацьований час з 01.06.2020 по 19.03.2021 в розмірі 7590,31грн.

Судом встановлено, що між сторонами відсутній спір про розмір такої виплати. При цьому, суд критично оцінює аргументи відповідача щодо фактичного нарахування 7590,31грн. позивачу за березень 2021 як такі, оскільки здійснення нарахування належних до виплати сум не є тотожним факту виплати чи перерахування, оскільки є окремими фінансовими операціями в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до видаткового касового ордеру від 31.05.2021 позивачу здійснено виплату в розмірі 905,53грн. на підставі лікарняного листа серії АЛБ 862691 (а.с.116).

Зазначене свідчить про недотримання відповідачем передбаченої законом процедури звільнення працівника та підставність заявленої вимоги.

Статтею 117 КЗпП встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до вказаної статті, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як встановлено судом, відповідач не провів повний розрахунок із позивачем в день звільненні, а тому він повинен понести відповідальність згідно вимог ст. 117 КЗпП.

Відповідач прострочив виплату позивачу розрахунку в день звільнення на момент звернення в суд строком на 45 днів за період з 31.03.2021 по 15.05.2021.

З врахуванням наведеного вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2021 по день фактичного розрахунку, а саме по 15.05.2021 є обґрунтованою та підлягає до задоволення, і суд погоджується та бере до уваги наданий позивачем розрахунок належних йому до виплат коштів, а враховуючи, що позивач цю суму визначає сталим розміром і просить стягнути її саме в такому розмірі (а.с., 7, 71), то з урахуванням принципу диспозитивної реалізації позивачем своїх матеріальних та процесуальних прав в такий спосіб з відповідача слід стягнути 16703,55 грн.

У ч.3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та поновлення на роботі.

За правилами ч.2 ст.235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

У справі, яка розглядається, суд, установивши, що звільнення позивача було здійснено без дотримання встановленого законом порядку, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України у розмірі, який визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100 (далі - Порядок №100).

Нормами абз. 3 п. 2 Порядку №100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.

В силу пункту 5 розділу ІV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

За змістом абз. 2 п. 8 Порядку №100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку №100).

У правовому висновку Верховного суду з аналогічного питання, у справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020 у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду Верховний суд зробив наступні правові висновки:

- вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника;

- стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислюється, починаючи з дня звільнення особи і закінчується днем її поновлення на роботі;

- якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100;

-премії є одноразовими, а тому не підлягають врахуванню під час обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, період вимушеного прогулу позивача тривав з 19 березня 2021 по 17 грудня 2021 і становить 274 календарних дні, з яких 190 робочих.

За січень-лютий 2021 року заробітня плата позивача становила (а.с.29) 11832,51 грн. та 3757,47 грн. відповідно, а тривалість робочих днів в цей період складала, як зазначає позивач 42, відтак середньоденний заробіток позивача відповідає сумі в розмірі 371,19 грн. ((11832,51+3757,47):42=371,19).

Отож сума стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу становитиме 70526,1 грн. (371,19 грн.*190 днів=70526,1 грн.), і позов в цій частині є підставним.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2-5,12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Скасувати наказ директора Товариства з додатковою відповідальністю «Івано-Франківський хлібокомбінат» Іщака І.Б. № 85-к від 31.03.2021 «Про звільнення працівників».

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РКНОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на посаді вантажника служби логістики Товариства з додатковою відповідальністю «Івано-Франківський хлібокомбінат» (, вул. Петлюри,17, м.Івано-Франківськ ).

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Івано-Франківський хлібокомбінат» (, вул. Петлюри,17, м.Івано-Франківськ ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РКНОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.03.2021 по 17.12.2021 в розмірі 70526,1 (сімдесят тисяч п`ятсот двадцять шість) гривень 10 копійок.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Івано-Франківський хлібокомбінат» (, вул. Петлюри,17, м.Івано-Франківськ ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РКНОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) - 16703,55 (шістнадцять тисяч сімсот три) гривні 55 копійок компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2021 по 15.05.2021.

Стягнути із присудженої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з 19.03.2021 по 17.12.2021 в розмірі 70526,1 (сімдесят тисяч п`ятсот двадцять шість) гривень 10 копійок) та із суми компенсації затримки розрахунку при звільненні 16703,55 (шістнадцять тисяч сімсот три) гривні 55 копійок за період з 31.03.2021 по 15.05.2021) за цим судовим рішенням всі обов`язкові платежі та внески.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Івано-Франківський хлібокомбінат» (, вул. Петлюри,17, м.Івано-Франківськ ) на користь держави (в спеціальний фонд Державного бюджету України з зарахуванням на рахунок UА 988 9999 8031 3111 2060 0000 9612, отримувач коштів ГУК в Івано-Франківській області ТГ Івано-Франківськ, 22030101, Код отримувача (ЄДРПОУ) 37951998, Казначейство України (ЕАП) судовий збір в розмірі- 908,00 (дев`ятсот вісім ) гривень 00 копійок.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд.

Повний текст судового рішення виготовлений 22.12.2021 року.

Суддя О.В. Шамотайло