Дата документу 08.12.2021 Справа № 332/2778/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/2778/21 Головуючий у 1-й інстанції: Яцун О.С.
Провадження № 22-ц/807/3670/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С

Кримської О.М.

при секретарі: Остащенко О.В.

за участі прокурора Стешенка В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя, який представляє інтереси держави в особі Державної служби України з питань безпеки на транспорті в особі Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовною заявою заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя, який представляє інтереси держави в особі Державної служби України з питань безпеки на транспорті в особі Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя, який представляє інтереси держави в особі Державної служби України з питань безпеки на транспорті в особі Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за вказаним позовом.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, керівник Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя, який представляє інтереси держави в особі Державної служби України з питань безпеки на транспорті в особі Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції, вірно встановивши характер спірних правовідносин, дійшов помилкового висновку про необхідність розгляду вказаного спору в порядку господарського судочинства. З огляду на суб`єктний склад сторін, характер спірних правовідносин у цій справи, спір підлягає розгляду в порядку саме цивільного судочинства.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що позов прокуратури в інтересах держави до фізичної особи про стягнення з останнього плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питання щодо стягнення коштів, а тому справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Такі висновки суду першої інстанції апеляційний суд визнає помилковими з наступних підстав.

При зверненні до суду з позовом заст. керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя, який представляє інтереси держави в особі Державної служби України з питань безпеки на транспорті в особі Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, послався на те, що, оскільки визначена контролюючим органом плата за проїзд відповідачем в добровільному порядку не сплачена, то вона підлягає стягненню в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України, ГПК України, КТТК України або КУпАП - віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Підвідомчість справ загальним і господарським судам визначається законодавством, а у разі відсутності прямої вказівки закону застосовується принцип розмежування підвідомчості за суб`єктним складом.

За змістом частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є вирішення спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до ч. 1. 2 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку мають юридичні особи, ФОП, фізичні особи, яка не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування за захистом своїх порушених прав та інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду.

Частиною 1 статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

-справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні право-

чинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи;

-справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме і

нерухоме), реєстрації або обліку прав на майно, яке є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та( або) ФОП.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно як суб`єктний склад учасників процесу, так і характер спірних правовідносин.

Як вбачається, позивач вказує, що між сторонами склалися виключно цивільно-правові відносини, пов`язані несплатою відповідачем до Державного бюджету України плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом і тому предметом позову є захист цивільного права.

Отже, визначена контролюючим органом плата за проїзд, що несплачена перевізником добровільно у встановлені строки, набуває статусу заборгованості перед Державним бюджетом України, а її несплата у встановлені строки суттєво порушує інтереси держави.

Згідно зі ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Державна служба України з безпеки на транспорті є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження у спірних правовідносинах.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків й інші способи відшкодування майнової шкоди.

Положеннями ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у поїзному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до абз. 4 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" утворено Укртрансбезпеки, реорганізувавши шляхом злиття Державної інспекції з безпеки на морському та річковому транспорті та Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті (далі - Укртрансінспекція).

Так, п. 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103, Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно з підп. 15, 27 п. 5 зазначеного Положення Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює: габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

З наведеного вбачається, що позивач виконує функції габаритно-вагового контролю транспортних засобів та нараховує відповідну плату за перевищення нормативів допустимої ваги транспортного засобу.

При цьому, за своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

Категорія спорів про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, яку нараховано управлінням Укртрансбезпеки, мають вирішуватись в порядку господарського або цивільного судочинства.

Отже, визнавши, що спір виник з приводу відшкодування матеріальних збитків, завданих державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування, подальше віднесення спору до господарського або цивільного судочинства визначається саме за суб`єктним складом сторін.

Як зазначалось вище, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Згідно статті 42 ГК України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник майна, який є фізичною особою, може використовувати своє майно, зокрема, рухоме, для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 1 статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа абр як ФОП у визначеному законом порядку.

Згідно із частиною 1 статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Проте цих обставин суд першої інстанції не перевірив.

Між тим, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 на обліку як фізична особа-підприємець не перебуває.

Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_1 є фізичною особою, докази здійснення ним підприємницької діяльності у матеріалах справи відсутні, а такі обставини судом не встановлювались, суд безпідставно визнав, що спір належить розглядати у господарському суд.

Таким чином, спір про стягнення до Державного бюджету України грошових коштів у розмірі 17011,13 грн. із ОСОБА_1 в якості плати за проїзд великовагового транспорту автомобільними дорогами загального користування підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відтак, ані за характером спірних правовідносин, ані за суб`єктним складом, спір не належить до юрисдикції господарського суду, як помилково вважав суд, не дослідивши відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Тому висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України є помилковим.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2021 року постановлено з порушенням норм процесуального права, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню в порядку, визначеному ст. 379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя, який представляє інтереси держави в особі Державної служби України з питань безпеки на транспорті в особі Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2021 року скасувати.

Направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 грудня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кримська О.М.