ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1975/21 Справа № 210/5576/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Кислиця І.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

треті особи без самостійних вимог: Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П., Регіональне управління Національного банку України у Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Бондаренка Євгена Володимировича на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Хлистуненко О.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 30 жовтня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі Криворізької філії ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи без самостійних вимог: Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П., Регіональне управління Національного банку України у Дніпропетровській області про захист прав споживача.

В обґрунтування позову зазначив, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Криворізької філії 15.02.2008 року було укладено наступні договори: договір про іпотечний кредит №KRHTG9 на суму 105 225,0 грн., цільове призначення якого, придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу №519 від 15.02.2008 року за інвестиційним договором № 552 від 15.02.2008 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; кредитний договір №KRHTG9 на суму 21045,00 грн., цільове призначення якого, споживчі потреби.

Умовами обох споживчих кредитних договорів передбачалась можливість погашення зобов`язань за ними будь-яким способом, не забороненим чинним законодавством України, що знайшло своє підтвердження у п.п.5.2.8; 8.10 Основного договору та п.2.4.2 Кредиту на початковий внесок.

Відповідно до умов п.п.2.3; 5.1.2 Основного договору було відкрито поточний рахунок НОМЕР_1 , та відповідно до п.2.4 цього договору відкрито рахунок для внесення готівки або безготівкових перерахувань НОМЕР_2 , а також для нарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту. На виконання обох споживчих договорів в частині умов погашення зобов`язань за ними, у відповідності до п7.2 Кредиту на початковий внесок були відкриті рахунки НОМЕР_3 та НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 , вважаючи, що вже виконав свої зобов`язання перед банком, погасивши весь борг за двома кредитами, неодноразово протягом 2014-2016 років звертався до банку.

Позивачем було отримано електронну роздруківку від працівника банку, з якої ОСОБА_1 дізнався про існування рахунків про відкриття яких він не просив банк та не укладав жодних угод: № НОМЕР_4 (згідно угоди №SAMDN0633) віртуальний рахунок Приват24; № НОМЕР_5 (згідно угоди №SAMDNFF36) карта для виплат; № НОМЕР_6 (згідно угоди №SAMDN 0217) бонусний договір.

16.11.2016 року позивач вчергове звернувся до банку з заявою про те, що з метою вирішення питання дострокового погашення обох кредитів, враховуючи факт значної переплати коштів за ними, не нараховувати надалі а ні відсотки за користування кредитними коштами, а ні пені та штрафів за цими договорами. Однак, на вказану заяву позивачем відповіді так і не отримано. Зважаючи на те, що відповідач тривалий час неналежним чином виконує прийняті на себе перед позивачем обов`язки, ОСОБА_1 вважає, що його права підлягають захисту в порядку ЗУ «Про захист прав споживача».

За умовами обох договорів ОСОБА_1 до лютого місяця 2028 року мав би повернути банку 403 723,19 грн. За період користування коштам протягом 10 років позивач мав би повернути 126 270,00 грн.

Позивачем було замовлено звіт сертифікованого спеціаліста аудитора щодо розрахунків.

Згідно звіту від 14.12.2016 року спеціаліста ТОВ АУДИТОРСЬКА ФІРМА «РЕСПЕКТ-ЛЛ» Іщенко Л.В. зроблені наступні висновки:

- за договором №KRHTG9 від 15.02.2008 року станом на 15.02.2028 року позичальник мав би сплатити банку 336 436,79 грн.;

- за договором №KRHTG9 від 15.02.2008 року станом на 15.02.2028 року позичальник мав би сплатити банку 67 286,40 грн.;

- загальна сума за двома договорами по сплаті банку станом на 15.02.2028 року складає 403 723,19 грн.;

- станом на 13.09.2016 року ОСОБА_1 сплачено на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» за період з 14.03.2008 року по 12.09.2016 року за кредитним договором №KRHTG9 і договором про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року грошових коштів у розмірі 545 922,19 грн.;

- ОСОБА_1 , станом на 13.09.2016 року здійснена переплата грошових коштів за кредитним договором №KRHTG9 і договором про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 372 657,65 грн.

За умовами договору банку в іпотеку була передана квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач повідомляв представникам банку про наміри скористуватись правом приватної власності на належне йому нерухоме майно, у зв`язку з нагальною потребою поліпшення житлових умов, шляхом розірвання кредитних договорів, у зв`язку з достроковим погашенням заборгованості та як наслідок зняття заборон на відчуження нерухомого майна, але вказане банком було проігноровано.

З метою погашення заборгованості позивач важко працював ТОВ «УГАХАН» Іркутської області, що на Крайній Півночі РФ та ТОВ «Конго» Магаданської області, що негативно вплинуло на загальний стан здоров`я. Крім того, працюючи за межами України позивач тривалий час не бачив родину.

Вищенаведене свідчить про факти порушення відповідачем майнових і не майнових прав і свобод позивача, що і стало наслідком здійснення останнім значних переплат по своїм зобов`язанням у розмірі 372 657,65 грн. та спричинення моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн.

Позивач просив суд:

1. Визнати порушеними права споживача ОСОБА_1 відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» внаслідок невиконання ЗУ «Про захист прав споживачів», «Про банки та банківську діяльність», «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» при укладанні та виконанні у місті Кривому Розі цим банком правочинів зі споживчого кредитування, а саме: за Договором про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року та за Кредитним договором № KRHTG9 від 15.02.2008 року, укладеними фізичною особою ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк»;

2.Визнати розірваними наступні правочини: договір про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року та Кредитний договір № KRHTG9 від 15.02.2008 року зі споживчого кредитування, укладені фізичною особою ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк»;

3.Визнати припиненими наступний правочин: Іпотечний договір №KRHTG9, укладений фізичною особою ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» через дострокове виконання позивачем зобов`язань за основним зобов`язанням договором про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року;

4.Зобов`язати приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П. виключити з Державного реєстру іпотек, зареєстровано в реєстрі нотаріуса за №522 у Державному реєстрі іпотек реєстраційний номер обтяження: №6687229, вид обтяження: іпотека; та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості майна, зареєстровано в реєстрі нотаріуса за №523 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний номер обтяження: №6602314 записи про іпотеку та записи про заборону відчуження нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

5.Зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» негайно повернути позивачу правочин: договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який незаконно перебуває у володінні іпотекодержателя ПАТ КБ «ПриватБанк»;

6.Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 переплату за двома споживчими кредитами, у розмірі 372 657,65 грн.;

7.Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати у сумі 1500,00 грн. по оплаті за надання послуг з висновку спеціаліста аудитора аудиторської фірми «РЕСПЕКТ-ЛЛ» та 900,00 грн. за проведення почеркознавчої експертизи.

8.Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 75000,00 грн.;

9.Покласти на відповідача усі судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі криворізької філії ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи без самостійних вимог: Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П., Регіональне управління Національного банку України у Дніпропетровській області про захист прав споживача залишено без задоволення.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення через неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Скаржник зазначає, що особливість Договору про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008р. полягала, по-перше:у тому, що цей кредит був оформлений по Державній програмі забезпечення молоді житлом на 2002-2012 роки, затверджений постановою КМУ від 29.07.2002р. №1089, в рамках співробітництва ЗАТ КБ «ПриватБанк» з Державною іпотечною установою (ДІУ), створеною Постановою КМУ від 08 жовтня 2004 року №1330, по-друге:надання кредиту за цією програмою передбачалось виключно у національній валюті України-гривні. Це означало, що сам основний договір й будь-які додаткові угоди до нього не мали передбачати зміни валюти кредитування, що відображено у пунктах 5.1.3, 5.1.4, 5.2.3, 8.1 цього договору. Вказує про те, що сума зобов`язання -105 225,00 грн. і валюта зобов`язання-гривня не змінювались упродовж дії цього Іпотечного договору від 15.02.2008 року свідчить відповідь приватного нотаріуса Ставніченко О.П. від 07.11.2016 №470/01-16 на відповідний запит ОСОБА_1 від 10.10.2016 року (а.с.65-67, т.1).

Скаржник наголошує на тому, що позивач ОСОБА_1 ніяких інших договорів або будь-яких змін до умов вищевказаних договорів з відповідачем не укладав і сумлінно виконував свої зобов`язання з погашення отриманих кредитів. Представник позивача вказує, що позивач сплачував крім необхідних договірних платежів також платежі на дострокове погашення кредитних зобов`язань, здійснюючи платежі, які подекуди у 2-3 рази перевищували ануїтетний щомісячний платіж за двома кредитами, що доведено наданими до позову платіжними квитанціями (т.2 а.с44-74).

Зокрема 13.12.2013 р. він одноразово погасив більшу частину цих кредитів, сплативши банку 74 601 грн., що становить 59,1% від отриманих кредитів у сумі 126 270,00 грн., і це, не беручи до уваги щомісячні платежі, здійснені позивачем упродовж з березня 2008р. по вересень 2016 року. А щомісячні платежі у розмірі 8 000 грн.-10 000 грн. позивач сплачував з лютого 2015 року по вересень 2016 року.

Наголошує на тому, що всього за 8 років і 7 місяців, станом на 13.09.2016 року позивач здійснив 137 платежів на суму 545 922,19 грн. При цьому, скаржник вказує, що якби ОСОБА_1 згідно умов споживчих договорів користувався кредитними коштами усі 20 років, то він мав би повернути банку лише 403 723,20 грн.

Скаржник зазначає, що позивач усвідомив, що станом на вересень 2016 р.(останній платіж по кредитам) він повністю достроково ще й з переплатою виконав свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів, й відсотків за їх користування, що спонукало його до числених усних і письмових звернень у банк про припинення дій обох споживчих кредитних договорів через їх дострокове виконання та зняття заборони відчуження з придбаного за кредитні кошти нерухомого майна, надання йому відповідної інформації, однак відповіді на звернення і заяви позивача містили лише відмови у наданні позивачу інформації, що є грубим порушенням прав споживача на отримання повної, своєчасної та правдивої інформації від надавача кредитно-фінансових послуг споживачу.

Представник позивача вказує, що оскільки позивач так і не отримав від банку відповіді на свої звернення він був змушений у грудні 2016 року звернутися до суду з цим позовом.

Після звернення до суду з позовом представником відповідача суду були надані посвідчені ним копії чотирьох документів, а саме: додаткову угоду від 27.08.2008 року до Договору про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року (т.1 а.с.92-93); додаткову угоду від 27.08.2008 року до Договору №KRHTG9 від 15.02.2008 (т.1 а.с.94-95), заяву №45 від 27.08.2008 року про продаж іноземної валюти в сумі 22879,50 доларів США (т.1 а.с.91), заяву №46 від 27.08.2008 року про продаж іноземної валюти в сумі 4563,25 доларів США (т.1, а.с.91), а також розрахунок заборгованості за договором №KRHTG9, станом на 20.02.2017, яка склала 12158,23 USD або 328590,00 грн. (т.1, а.с.96-100) та розрахунок заборгованості за договором №KRHTG9, також станом на 20.02.2017 року, яка склала 75,72 USD або 2046,42 грн. ( т.1, а.с.101-107). Ознайомившись з наданими відповідачем документами позивач вказав, що він ніколи не підписував надані банком додаткові угоди та заяви, у зв`язку з чим по справі декілька разів призначалась судова почеркознавча експертиза і у Банка судом витребовувались оригінали названих вище додаткових угод та заяв, однак на неодноразові ухвали суду про витребування доказів, відповідачем було надано тільки один оригінал Додаткової угоди до Договору про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008, яка була без додатків та графіка погашення кредиту, які є невідємною частиною цієї Додаткової угоди (т.1, а.с.188-190).

Скаржник вказує, що відповідно до висновку експерта від 14.03.2019 року №28/1.1/276 Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Коверніченко Л.Р. було встановлено, що «підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані в графах «Позичальник», «Один з оригіналів даного договору мною отримано особисто» Додаткової угоди від 27.08.2008 року до Договору про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням автентичним підписам ОСОБА_1 » (т.2, а.с.29-33).

Представник позивача зазначає, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги недостовірні і недостатні докази надані відповідачем, а саме ксерокопії заяв №45, №46 від 27.08.20008 року про продаж йому іноземної валюти та ксерокопію Додаткової угоди від 27.08.2008 року та оригінал Додаткової угоди від 27.08.2008 року до Договору про іпотечний кредит №KRHTG9, зробивши хибний висновок про те, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008, за умовами якого було змінено валюту зобов`язання з гривні на долар США.

Скаржник, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц з аналогічних обставин у справв. Вказує на те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не може бути визнаний недійсним. З огляду на зазначену правову позицію, з урахуванням висновку експерта №28/1.1/276 від 14.03.2019 року, невиконання відповідачем ухвал суду про витребування оригіналів доказів (документів кредитної справи), суд першої інстанції мав зробити висновок про неукладеність позивачем додаткових угод від 27.08.2008 до договору про іпотечний кредит №№KRHTG9 та до договору про іпотечний кредит №KRHTG9 і задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 не подано.

24.12.2020 року від третьої особи приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ставніченко О.П. надійшов лист з проханням про розгляд справи за її відсутністю (т.2, а.с.201).

У заяві представника відповіда ОСОБА_4 , яка надійшла на адресу суду апеляційної інстанції 06.01.2021 року, представник відповідача зазначає, що суд першої інстанці не робив висновку про додаткові угоди про зміну валюти кредитування, оскільки ці додаткові угоди не були предметом розгляду, позивач про них нічого не зазначав ні в підставах, ні в предметі позову, а суд не має права виходити за межі позовних вимог. Вказує, що експертиза, яка була проведена по одній додатковій угоді про зміну валюти кредитування не відповідає правовим нормам проведення експертиз, не зрозуміло, які обставини, що зазначені у позові, ця експертиза підтверджує або спростовує. Зазначає, що підстави та предмет позову не кореспондуються між собою, оскільки сторона позивача стверджує, що виконала договір, а просять його розірвати.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , які, кожен окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, думку представника відповідача ОСОБА_4 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.02.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №KRHTG9. За умовами якого кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 105225,00 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 105225,00 грн., сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15.00% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту (т.1, а.с. 17-19).

15.02.2008 року між сторонами укладено Додаток №1 до кредитного договору №KRHTG9 (Т.1, а.с. 20).

Окрім того, 15.02.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №KRHTG9. За умовами вказаного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, прядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені в розділі 7 договору (т. 1, а.с. 21-23).

Цього ж дня, 15.02.2008 року, укладено Додаток №1 до кредитного договору №KRHTG9 (Т. 1, а.с. 24).

15.02.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №KRHTG9, згідно якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передає, а іпотекодержатель приймає в порядку і на умовах, визначених цим договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: двокімнатна квартира зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 64,00 кв.м., житловою площею 38,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а.с. 25-27).

Так, на виконання умов кредитних договорів №KRHTG9 та №KRHTG9 позивачем здійснювалась оплата, яка на його думку вже в 2016 році була більшою, ніж передбачено вказаними договорами.

Разом з цим, з матеріалів справи встановлено, що 27.08.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.8.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені в розділі 8 договору (т.1, а.с. 92).

Пунктом 8.1 вказаного договору передбачено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти, шляхом: перерахування на рахунок № НОМЕР_7 на строк з 27.08.2008 року по 15.02.2028 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 22 879,50 доларів США на наступні цілі: на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту у момент надавання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору. Станом на 27.08.2008 року залишок заборгованості по кредитному договору №KRHTG9 від 15.02.2008 року складає 105703,29 грн. що еквівалентно 22879,50 доларів США (т.1, а.с. 95).

27.08.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було, також, укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року, відповідно до якої банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.8.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені в розділі 8 договору.

Пунктом 8.1 вказаного договору передбачено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти, шляхом: перерахування на рахунок № НОМЕР_7 на строк з 27.08.2008 року по 15.02.2028 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 4563,25 доларів США на споживчі цілі, шляхом перерахування відповідно до п.1.2 зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору. Станом на 15.08.2008 року залишок заборгованості по кредитному договору №KRHTG9 від 15.02.2008 року складає 21082,22 грн. що еквівалентно 4563,25 доларів США (т.1, а.с.189-190)

На виконання вказаних додаткових угод ОСОБА_1 було підписано заяву №45 про продаж іноземної валюти в сумі 22879,50 доларів США та заяву №46 про продаж іноземної валюти в сумі 4563,25 доларів США (т.1, а.с.91).

Висновком експерта №28/1.1/276 від 14.03.2019 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані в графах «Позичальник», «Один з оригіналів даного договору мною отримано особисто» Додаткової угоди від 27.08.2008 року до Договору про іпотечний кредит № KRHTG9 від 15.02.2008 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням автентичним підписом ОСОБА_1 (т.2 а.с. 29-33).

Зі звіту спеціаліста Іщенко Л.В. про фактичні результати погоджених процедур від 14.12.2016 року, вбачається, що станом на 13.09.2016 року ОСОБА_1 сплачено на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» за період з 14.03.2008 року по 12.09.2016 року за кредитним договором №KRHTG9 і договором про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року грошових коштів у розмірі 545 922,19 грн. Встановлена переплата ОСОБА_1 станом на 13.09.2016 року в розмірі 372657,65 грн. (т.1 а.с. 29-31).

В матеріалах справи наявна виписка по кредиту за договором №KRHTG9 від 15.02.2008 року за період з 01.02.2008 року по 16.11.2016 року, згідно якої залишок кредиту після погашення станом на 15.09.2016 року складає 11363,65 доларів США (т.1 а.с. 194-197).

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві у задоволенні його позовних вимог на підставі наданих сторонами та досліджених доказів виходив з того, що, а ні позивачем, а ні його представниками позовні вимоги не уточнювались жодного разу, вимог щодо визнання недійсними або розірваними додаткових угод до договорів про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року та №KRHTG9 від 15.02.2008 року, укладених 27.08.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , не заявлялось, тому, суд не бере до уваги висновок експерта №28/1.1/276 від 14.03.2019 року та пояснення позивача ОСОБА_1 , надані в якості свідка, про неукладання зазначених додаткових угод. Після укладання 27.08.2008 року додаткових угод до іпотечних договорів №KRHTG9 від 15.02.2008 року та №KRHTG9 від 15.02.2008 року надані грошові кошти, залишок заборгованості та щомісячні платежі за договорами №KRHTG9 від 15.02.2008 року та №KRHTG9 від 15.02.2008 року були переведені у долари США.

Суд першої інстанції не взяв до уваги звіт спеціаліста від 14.12.2016 року, оскільки з показань свідка ОСОБА_6 та самого звіту встановлено, що розрахунок сум сплати здійснювався станом на 15.09.2016 року та під час розрахунку експерт враховувала, що щомісячний платіж складається з основної суми тіла кредиту, відсотків та комісії. На виконання звіту їй було надано кредитний договір від 15.02.2008 року, іпотечний договір від 15.02.2008 року, додатки №1 до кожного договору та оригінали платіжних документів, які свідчили про сплату коштів ОСОБА_1 банку. Однак під час розрахунку спеціалістом ОСОБА_6 не було взято до уваги тіло кредитів за весь період, а саме з 15.10.2016 року по 15.02.2028 року включно, а також не враховано додаткові угоди від 27.08.2008 року до договору про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року та додаткову угоду від 27.08.2008 року до договору про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року. Відтак, станом на 15.09.2016 року дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами №KRHTG9 від 15.02.2008 року та №KRHTG9 від 15.02.2008 року не відбулось, а навпаки була наявна заборгованість в розмірі 11363,65 доларів США, тому відсутні підстави для розірвання вказаних договорів у зв`язку з достроковим виконанням зобов`язання.

Відмовляючи позивачу в задоволенні його вимоги щодо зобов`язання приватного нотаріуса Ставніченко О.П. виключити з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості відомостей щодо заборон відчуження квартири, суд першої інстанції виходив з того, що основне зобов`язання позивача ОСОБА_1 перед банком не припинено, тому відсутні підстави у задоволенні цієї вимоги.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його вимоги про зобов`язання банку негайно повернути позивачу договір купівлі-продажу квартири, суд виходив з того, що з приводу неправомірних дій банку щодо неповернення позивачу договору купівлі-продажу квартири він, окрім банку, ні куди не звертався, зокрема до правоохоронних органів, будь-яких доказів, які б свідчили про те, що договір купівлі-продажу квартири перебуває у представників банку суду не надано.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 75000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем протиправних діянь відносно позивача та, відповідно відсутні докази завдання позивачу моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача, тому відсутні правові підстави відшкодування моральної шкоди, правовий характер та розмір якої не підтверджено позивачем належними та допустимими доказами по справі.

Однак колегія суддів не може в повному обсязі погодитись із висновками суду першої інстанції, викладеними у судовому рішенні, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до ч.1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Припинення зобов`язання регулюється главою 50 розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Системний аналіз статей 599, 1049, 1054 ЦК України вказує про те, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про іпотеку» (в редакцій чинній на момент виникнення відносин) іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив визнати розірваними Догорів про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року та кредитний договір №KRHTG9 від 15.02.2008 року зі споживчого кредитування укладені між фізичною особою ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» через дострокове виконання позичальником зобов`язань за цими правочинами. Визнати припиненим іпотечний договір №KRHTG9 від 15.02.2008 року, відповідно до якого в іпотеку Банку була передана двокімнатна квартира, розташована на першому поверсі 4 поверхового житлового будинку зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 64,00 кв.м., житловою площею 38,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П. 15.02.2008 року за реєстром №519 та зареєстрованому в Державному реєстрі правочинів 15.02.2008 року, згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно реєстраційний номер майна:14841501, через дострокове виконання зобов`язань позивачем за основним зобов`язанням-Договором про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року.

На підтвердження обставин про дострокове виконання зобов`язань за основним зобов`язанням позивачем суду надано звіт спеціаліста про фактичні результати погоджених процедур від 14.12.2016 року, проведеним ТОВ «Аудіторська фірма «Респект-ЛЛ» в особі аудитора ОСОБА_6 (сертифікат аудитора серії А №001804, чинний до 27.12.2018 (а.с.47)) висновками, якого встановлено, що станом на 13.09.2016р. ОСОБА_1 сплачено на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» за період з 14.03.2008р. по 12.09.2016р. за кредитним договором №KRHTG9 і договором про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008р. грошових коштів у розмірі 545 922,19 грн. і станом на 13.09.2016р. позивачем здійснена переплата грошових коштів за кредитним договором №KRHTG9 і договором про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008р. на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 372657,65 грн. (а.с.29-32).

Так згідно цього Звіту ОСОБА_1 повинен був сплатити Кредитору за іпотечним договором кредит №KRHTG9 станом на 15.02.2028р. основний платіж -105225,00 грн., відсотки за кредитом-231211,80 грн., всього-336436,79 грн.; за кредитним договором №KRHTG9 станом на 15.02.2028р. основний платіж-21045,00 грн., відсотки за кредитом 46241,40, що разом становить 67286,40 грн. Загальна сума за двома договорами: основний платіж -126269,99 грн., відсотки за кредитами-277453,20 грн., всього-403723,19 грн.

Тобто, у разі сплати позивачем належних йому за договорами ануїтетними платежами (не менше 1401,82 грн. та 280,36 грн.) та встановленими у договорах відсотками станом на 15.02.2028 (строк закінчення дії обох договорів), ОСОБА_1 , взявши у Банку 126 270 грн. грошових коштів за обома договорами, повинен був з урахуванням нарахованих відсотків сплатити Кредитору грошов кошті в сумі 403 723,19 грн.

У п.4.1 Договору про іпотечний кредит №KRHTG9 встановлено, що достроковим повним погашенням вважається повернення позичальником суми кредиту та, нарахованих відсотків за його користуванням в повному обсязі на дату погашення до настання кінцевого терміну погашення за цим договором.

У п.4.2 Договору про іпотечний кредит №KRHTG9 визначено, що достроковим частковим погашенням кредиту вважається сплата позичальником ануїтетних платежів у розмірах більших ніж ануїтетний платіж, але таким чином щоб сума була кратною розміру щомісячного ануїтетного платежу, вказаного в п.2.4 цього Договору.

Так, зі звіту спеціаліста про фактичні результати погоджених процедур від 14.12.2016 року також вбачається, що станом на 15.09.2016р. основний платіж за іпотечним договором №KRHTG9 становить 14240,88 грн., відсотки за кредитом-130146,58 грн., що разом становить 144387,46 грн.; за кредитним договором №KRHTG9, основний платіж становить 2849,89, відсотки-26027,19, а всього-28877,08 грн. Загальна сума за двома договорами станом на 15.09.2016р., основний платіж 17090,77, відсотки за кредитами-156173,77 грн., що разом становить-173 264,54 грн.

Звітом спеціаліста аудітора встановлено, що позивач ОСОБА_1 станом на 13.09.2016р. сплатив на користь Банку за період з 14.03.2008р. по 12.09.2016р. за обома кредитними договорами грошові кошти в розмірі 545 922,19 грн., що також підтверджено наданими позивачем копіями квитанцій про сплату кредитів (всього 137 квитанцій) (т.2, а.с.45-74).

Суд першої інстанції допитав в судовому засіданні аудитора ОСОБА_6 , якою було складено висновок спеціаліста від 14.12.2016 року та яка суду пояснила, що під час проведення розрахунків вона користувалась договором про іпотечний кредит від 15.02.2008 року та кредитним договором від 15.02.2008 року, а також оригіналами документів, відповідно до яких ОСОБА_1 сплачував кошти банку. Оригіналів платіжних документів було більше сотні. Кредитування за вказаними договорами було визначено в гривні. ОСОБА_1 мав право погасити заборгованість за договорами достроково без штрафних санкцій відповідно до ЗУ «Про захист прав споживача» та Умов кредитних та іпотечних договорів, та умов укладених договорів. Умовами договорів визначено, що позичальник повинен сплачувати ануїтентний платіж, тобто щомісячний однаковий платіж, який включає в себе частину основного боргу та нараховані відсотки. Зазначила, що робила один і той же розрахунок по двом договорам, оскільки договорами було визначено однаковий ануїтентний платіж та всі умови були однакові, тому сума ануїтентного платежу по двом договорам щомісяця становила 1682,18 грн. Вказала, що нею було зроблено суму оплати та порівняно її з сумою, яку ОСОБА_1 мав сплатити. Таким чином, отримано накопичену переплату за практично 10 років в розмірі 372657,65 грн.. Також, звернула увагу суду, що було надано додатки до кожного договору, в якому вказано щомісячну комісію та суму відсотків за 20 років, яка складає 270452 грн.. ОСОБА_1 сплатив за половину строку суму, яка складає 138726,60 грн. До цією суми було додано суми тіла кредитів і по першому і по другому договорам, та отримано більшу суму переплати. Зазначила, що за зверненням позичальника банк повинен надавати стан особового рахунку. Розрахунок здійснювала станом на 15.09.2016 року та враховувала, що щомісячний платіж складається з основної суми тіла кредиту, відсотків та комісії. Також, додала, що ОСОБА_7 сплатив 545922,19 грн., 126269,99 грн. це основний платіж. Тобто, ОСОБА_1 сплатив більше відсотків за 10 років, ніж по розрахунку банку.

При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги звіт спеціаліста від 14.12.2016 року та пояснення аудитора ОСОБА_6 , пославшись на те, що розрахунок сум сплати здійснювався станом на 15.09.2016 року та під час розрахунку експерт враховувала, що щомісячний платіж складається з основної суми тіла кредиту, відсотків та комісії. На виконання звіту їй було надано кредитний договір від 15.02.2008 року, іпотечний договір від 15.02.2008 року, додатки №1 до кожного договору та оригінали платіжних документів, які свідчили про сплату коштів ОСОБА_1 банку, однак під час розрахунку спеціалістом ОСОБА_6 не було взято до уваги тіло кредитів за весь період, а саме з 15.10.2016 року по 15.02.2028 року включно, а також не враховано додаткові угоди від 27.08.2008 року до договору про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року та додаткову угоду від 27.08.2008 року до договору про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року.

Однак, суд дійшов висновку, що оскільки, а ні позивачем, а ні його представниками позовні вимоги не уточнювались жодного разу, вимог щодо визнання недійсними або розірваними додаткових угод до договорів про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року та №KRHTG9 від 15.02.2008 року, укладених 27.08.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , не заявлялось, суд не може взяти до уваги висновок експерта №28/1.1/276 від 14.03.2019 року, яким встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані в графах «Позичальник», «Один з оригіналів даного договору мною отримано особисто» Додаткової угоди від 27.08.2008 року до Договору про іпотечний кредит № KRHTG9 від 15.02.2008 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням автентичним підписом ОСОБА_1 , та пояснення позивача ОСОБА_1 , надані в якості свідка, про неукладання зазначених додаткових угод.

Суд дійшов висновку, що після укладання 27.08.2008 року додаткових угод до іпотечних договорів №KRHTG9 від 15.02.2008 року та №KRHTG9 від 15.02.2008 року, надані позивачу грошові кошти, залишок заборгованості та щомісячні платежі за договорами №KRHTG9 від 15.02.2008 року та №KRHTG9 від 15.02.2008 року були переведені у долари США, і за наявною в справі випискою по кредиту за договором №KRHTG9 від 15.02.2008 року за період з 01.02.2008 року по 16.11.2016 року, залишок кредиту після погашення станом на 15.09.2016 року складає 11363,65 доларів США, а відтак дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами не відбулось, тому підстави для розірвання вказаних договорів у зв`язку з достроковим виконанням зобов`язання, відсутні.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

В апеляційній скарзі сторона позивача посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду зроблений у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц, з аналогічних обставин справи, де зокрема: у п.7.18 зазначено, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено; п.7.21 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом; п.7.22 Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів;п.7.23. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.; п.7.26. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (а.с.181-187).

Протягом судового розгляду справи позивач заперечував укладення ним з відповідачем 27.08.2008 року Додаткових угод за договорами №KRHTG9 від 15.02.2008 року та №KRHTG9 від 15.02.2008 року, якими надані йому грошові кошти у гривнях були переведені у долари США, заперечував підписання цих додаткових угод, як і заперечував підписання ним заяв №45 та 46 від 27.08.2008року про отримання грошових коштів від Банку у доларах, тим більш, що Договори укладалися ним з метою купівлі квартири в один день 15.02.2008 разом із укладенням договору купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом в приміщенні Банку.

При цьому, стороною позивача неодноразово заявлялись клопотання про витребування оригіналів Додаткових угод і оригіналів заяв №45 та 46 від 27.08.2008року для призначення та проведення почеркознавчої експертизи, які задовольнялись судом з винесенням ухвал про витребування у відповідача оригіналів доказів.

На виконання ухвал суду відповідачем було надано тільки один оригінал Додаткової угоди від 27.08.2008 до договору про іпотечний кредит за №KRHTG9 від 15.02.2008 року, інші документи були надані в статусі ксерокопій, завірених Банком.

Після проведення експертизи, Висновком експерта №28/1.1/276 від 14.03.2019 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані в графах «Позичальник», «Один з оригіналів даного договору мною отримано особисто» Додаткової угоди від 27.08.2008 року до Договору про іпотечний кредит № KRHTG9 від 15.02.2008 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням автентичного підпису ОСОБА_1 (т.2 а.с. 29-33).

Тобто цим висновком есперта встановлено, що ОСОБА_1 не підписував Додаткову угоду від 27.08.2008 року до Договору про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року, а отже правочин по цій додатковій угоді не вчиняв, тому цей правочин не потребуєвизнання його недійсним, що повністю узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц.

З огляду на наведене вище колегія суддів погоджується із доводами сторони позивача про те, що оскільки позивачем суду було доведено що правочин по укладеню між сторонами Додаткових угод від 27.08.2008 року є не вчиненим, подача окремого позову або заявлення вимоги про визнання недійсним такого правочину непотрібна, тому суд першої інстанції під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним повинен був викласти відповідний висновок про неукладеність спірних Додаткових угод у мотивувальній частині рішення, а не посилатись у рішенні на те, що стороною позивача позовні вимоги не уточнювались жодного разу, вимог про визнання недійсними або розірваними додаткових угод до договорів про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року та №KRHTG9 від 15.02.2008 року, укладених 27.08.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , не заявлялось, тому відсутні підстави у задоволенні позову.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повну відмову у задоволенні позову з посиланням на наявність несплаченої заборгованості станом на 15.09.2016 року в сумі 11363,65 доларів США, та нездійснення позивачем дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

Наданими позивачем доказами, зокрема, звітом спеціаліста про фактичні результати погоджених процедур від 14.12.2016 року, встановлено, що станом на 13.09.2016р. ОСОБА_1 сплачено на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» за період з 14.03.2008р. по 12.09.2016р. за кредитним договором №KRHTG9 і договором про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008р. грошових коштів у розмірі 545 922,19 грн., і станом на 13.09.2016р. здійснена переплата грошових коштів за кредитним договором №KRHTG9 і договором про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008р. на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 372657,65 грн., що також підтверджено копіями платіжних квитанцій про сплату позивачем Банку кредитних коштів на вказану у звіті суму- 545 922,19 грн.

Вирішення спору шляхом часткового задоволення позову відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства, серед яких є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

За обставинами справи позивач виконав зобов`язання за обома договорами і за іпотечним кредитом №KRHTG9 і закредитним договором №KRHTG9 в обсязі, передбаченому договорами на час дострокового їх погашення, та, як встановлено звітом аудитора переплатив Банку грошові кошти на загальну суму 372 657,65 грн., які підлягають поверненню позивачу за рахунок відповідача.

Подальше заявлення кредитором додаткових претензій не відповідає указаним засадам цивільного законодавства, порушує принцип правової певності для боржника, який виконав зобов`язання і може розраховувати, що обмеження, які існували для нього на період виконання договірних зобов`язань, перестануть існувати.

У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди розмірі 75000,00 грн., оскільки, як правильно зазначив суд матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем протиправних діянь відносно позивача та, відповідно, доказів завдання позивачу моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача.

Згідно ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з наведеним, зважаючи на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким з наведених вище підстав, позов задовольнити частково, а саме в частині визнання припиненою іпотеку, зобов`язання нотаріусавиключити записи про іпотеку та записи про заборону відчуження нерухомого майна, стягнення з відповідача на користь позивача переплати за договорами в сумі 372 657,65 грн., зобов`язання повернути позивачеві оригінал договору купівлі-продажу квартири та стягненні з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат сумі 2400 грн.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина 6 ст.141 ЦПК України передбачає, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Під час розгляду справи позивач був звільнений від сплати судового збору в судах першої і апеляційної інстанції на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», тому, оскільки рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог (4 позовні вимоги, три з яких немайнового характеру і одна вимога майнового характеру), з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2016 року-1378 грн., стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції- 2204,80 грн.(552,20 грн.х 4 вимоги) та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції-3307,20 грн. (2204,80х 1,5%), що разом становить 5512 грн.

Окрім того, задоволенню підлягають і вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача понесених ним судових витрат в сумі 2400 грн., які складаються з витрат по оплаті за надання послуг з висновку спеціаліста аудитора аудиторської фірми «РЕСПЕКТ-ЛЛ» в сумі 1500 грн. та 900,00 грн. за проведення почеркознавчої експертизи., оскільки вони підтверджені належними та допустимими доказами.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Бондаренка Євгена Володимировича задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі Криворізької філії АТ КБ «ПриватБанк», треті особи без самостійних вимог: Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П., Регіональне управління Національного банку України у Дніпропетровській області про захист прав споживача, задовольнити частково.

Визнати припиненою іпотеку за договором №KRHTG9 від 15.02.2008 року укладеним між фізичною особою ОСОБА_1 та Акціонерним товариством КБ «ПриватБанк».

Зобов`язати приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П. виключити з Державного реєстру іпотек, зареєстровано в реєстрі нотаріуса за №522 у Державному реєстрі іпотек реєстраційний номер обтяження: №6687229, вид обтяження: іпотека; та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості майна, зареєстровано в реєстрі нотаріуса за №523 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний номер обтяження: №6602314 записи про іпотеку та записи про заборону відчуження нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» на користь позивача ОСОБА_1 372 657,65 грн. (триста сімдесят дві тисячі шістсот п`ятдесят сім гривень шістдесят п`ять копійок) переплати за договором про іпотечний кредит №KRHTG9 від 15.02.2008 року та кредитним договором №KRHTG9 від 15.02.2008 року.

Зобов`язати Акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 оригінал договору купівлі-продажу №519 від 15.02.2008 за інвестиційним договором №522 від 15.02.2008, квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у сумі 2400 грн. (дві тисячі чотириста гривень), які складаються з витрат по оплаті за надання послуг з висновку спеціаліста аудитора аудиторської фірми «РЕСПЕКТ-ЛЛ» в сумі 1500 грн. та 900,00 грн. за проведення почеркознавчої експертизи.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» на користь держави витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанції в розмірі 5512 грн. (п`ять тисяч п`ятсот дванадцять гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: