ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/539/21 Номер провадження 22-ц/814/2524/21Головуючий у 1-й інстанції Смілянський Є. А. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого (судді-доповідача) Карпушина Г.Л.; суддів Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Таценко Т.Р., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 06 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Оржицької селищної ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про тлумачення змісту заповіту, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Оржицької селищної ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про тлумачення змісту заповіту.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження наступного змісту: «належну мені земельну ділянку розміром 3, 7800 га, що знаходиться на території Староіржавецької сільської ради, Оржицького району Полтавської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:017:0025 та земельну ділянку розміром 3,78 га, що знаходиться на території Староіржавецької сільської ради, Оржицького району Полтавської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, заповідаю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1 ».

Вказує, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Старий Іржавець, Оржицького району, Полтавської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08.09.2020 року серії НОМЕР_2 .

У визначений законом строк вона подала заяву про прийняття спадщини та прийняла спадщину у вигляді земельної ділянки кадастровим номером :00:017:0025. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на другу земельну ділянку їй нотаріусом відмовлено в зв`язку з неможливістю з`ясувати дійсну волю заповідача і визначення складу спадкового майна, що підтверджується постановою від 16.06.2021 року.

В зв`язку з чим, прохала розтлумачити зміст зазначеного заповіту встановивши, що земельна ділянка площею 3,78 га з кадастровим номером :00:017:0024 є земельною ділянкою, яку заповів їй ОСОБА_4 .

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 06 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Оржицької селищної ради відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Розтлумачено зміст заповіту, вчинений померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений 22.12.2015 року приватним нотаріусом Черненко О.О. та зареєстрований в спадковому реєстрі за № 2197 наступним чином: ОСОБА_4 за заповітом посвідченим 22.12.2015 року заповів ОСОБА_3 земельну ділянку площею 3,78 га, що знаходиться на території Староіржавецької сільської ради, Оржицького району Полтавської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :00:017:0024.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

З вказаним рішенням суду не погодилися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та подали на нього апеляційну скаргу, в якій прохають скасувати рішенняОржицького районного суду Полтавської області від 06 вересня 2021 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити повністю. Апелянти вважають, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, та таким що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилаються на те, що судом неповно з`ясовані обставини, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема вказують, що суд першої інстанції здійснюючи тлумачення заповіту не повинен був спотворювати дійсну волю заповідача і підміняти її власною волею, вважаючи що ОСОБА_4 мав на увазі при складанні заповіту саме земельну ділянку з кадастровим номером :00:017:0024. Вважають, що до вказаних правовідносин підлягала застосуванню практика Верховного Суду від 23 вересня 2019 року (справа 335/4131/18), яка підтверджує доводи апелянтів, зокрема в тій частині, що суд не може змінювати чи доповнювати зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Отже, суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 за необґрунтованістю, а не задовольняти його.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відео конференції, за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні представник відповідачів, інші особи, будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України, передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження наступного змісту: «належну мені земельну ділянку розміром 3, 7800 га, що знаходиться на території Староіржавецької сільської ради, Оржицького району Полтавської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:017:0025 та земельну ділянку розміром 3, 78 га, що знаходиться на території Староіржавецької сільської ради, Оржицького району Полтавської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, заповідаю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1 ». Зазначена обставина підтверджується заповітом від 22.12.2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер в с. Старий Іржавець, Оржицького району, Полтавської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08.09.2020 року серії НОМЕР_2 .

У визначений законом строк ОСОБА_3 подала заяву про прийняття спадщини та прийняла спадщину у вигляді земельної ділянки кадастровим номером :00:017:0025, що підтверджується матеріалами спадкової справи. На вказану земельну ділянку спадкові права позивачем оформлені у передбаченому порядку. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину на другу земельну ділянку їй нотаріусом відмовлено в зв`язку з неможливістю з`ясувати дійсну волю заповідача і визначення складу спадкового майна, що підтверджується постановою від 16.06.2021 року.

На спадщину у вигляді земельної ділянки претендують іще два спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується їх заявами нотаріусу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції з урахуванням вищевикладених обставин дійшов висновку про те, що за вказаних вище умов мається необхідність розтлумачити зміст зазначеного заповіту встановивши ідентифікуючі ознаки земельної ділянки площею 3,78 га, яку ОСОБА_4 заповів позивачу ОСОБА_3 .

Разом з цим, місцевий суд зазначив, що позов до Оржицької селищної ради задоволенню не підлягає, оскільки Оржицька селищна рада не є відповідачем по даній справі, на спадщину не претендує, та спір з позивачем щодо тлумачення заповіту у неї не виникав.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Проте тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При цьому, частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Так, зі змісту складеного заповіту вбачається, що ОСОБА_4 заповів ОСОБА_3 дві земельні ділянки, проте кадастровий номер зазначено лише щодо однієї земельної ділянки з кадастровим номером :00:017:0025.

Тому, враховуючи до уваги мету правочину (заповіту), та воля спадкодавця ОСОБА_4 розпорядитися своїм майном саме у вигляді двох земельних ділянок на користь ОСОБА_3 , суд першої інстанції, враховуючи що інші дві земельні ділянки належні спадкодавцю та які конкретно не визначені у заповіті, є однаковими за площею, місцем розташування та цільовим призначенням, дійшов правильного висновку, щодо можливості тлумачення розпорядження спадкодавця на передачу позивачу земельної ділянки кадастровий номер :00:017:0024.

Доводи відповідачів що неможливість визначення конкретної земельної ділянки, із двох що залишилися, волю на передачу якої висловлював у заповіті спадкодавець, є підставою для відмови в позові взагалі, є безпідставними, оскільки за таких обставин не буде виконана воля спадкодавця та будуть порушені права позивача, як спадкоємця визначеного заповіом.

Так, приведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 06 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 22 грудня 2021 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ О.Ю. Кузнєцова _______________ Л.М. Хіль