ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4584/21 Справа № 174/36/21 Суддя у 1-й інстанції - Борцова А. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Об`єднана гірничо-хімічна компанія

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Об`єднана гірничо-хімічна компанія про стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Об`єднана гірничо-хімічна компанія (далі АТ ОГХК) про стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що згідно безстрокового трудового договору, укладеного між ним та відповідачем, він працює на підприємстві відповідача інженером-конструктором ІІ категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва.

Згідно наказу по ПАТ ОГХК філія Вільногірський гірничо-металургійний комбінат від 24.05.2016 року № 123 «Про простій ОСОБА_1 », йому з 25.05.2016 року, встановлений простій за місцем його роботи, не з його вини, з оплатою на час простою в розмірі 2/3 встановленого йому окладу. Тобто щомісячно, починаючи з 25.05.2016 року і до цього часу, йому не оплачується 1/3 частка його окладу.

Вважав, що відповідачем безпідставно оплачується його час простою на виробництві з розрахунку 66,6 відсотків від його окладу замість 100 відсотків, за період з травня 2016 року до цього часу, з огляду на те, що п.3.17 та п.3.18 колективного договору на 2015-2016 роки (який діє з 2015 року і до цього часу), укладеного між адміністрацією та трудовим колективом філії ВГМК ПАТ ОГХК передбачено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку 100 відсотків його тарифної ставки, встановленого працівнику розряду (окладу), якщо працівник письмово не відмовлявся від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров`я.

Тобто, відповідач прийняв на себе обов`язок сплачувати своїм працівникам заробітну плату за час простою в розмірі 100 відсотків від їх розрядів, окладів, якщо вони письмово не відмовляться від переводу на час простою на іншу роботу, не протипоказану їм за станом здоров`я.

Таким чином, для того щоб відповідачу не застосовувати норму колективного договору в частині оплати простою працівника в розмірі 100% його окладу, необхідно дві умови, по-перше, щоб працівник письмово відмовився від переходу на іншу роботу, по-друге, щоб така робота не була протипоказана йому за станом здоров`я.

В свою чергу, він жодного разу письмово не відмовлявся від переходу на іншу роботу на час простою, а навпаки, коли він 15.12.2016 року погодився бути переведеним на час простою на посаду експерта технічного з промислової безпеки лабораторії технічної діагностики служби головного механіка, яка була йому запропонована відповідачем, відповідач йому своїм листом від 22.12.2016 року № 01-32/198 відмовив у переводі на вищезазначену посаду.

Таким чином, відповідачем були порушені умови діючих колективних договорів у філії ВГМК, стосовно розміру виплат заробітної плати за час простою не з вини працівника і відповідно відповідач систематично не доплачував йому 1/3 частку його заробітної плати кожного місяця з травня 2016 року по теперішній час.

При цьому, факт неправомірної виплати йому відповідачем заробітної плати за час простою в розмірі 2/3 частин його посадового окладу, замість 100% посадового окладу в період з травня 2016 року по березень 2020 року встановлений рішеннями Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29.11.2018 року у справі № 174/612/18, від 24.09.2019 року у справі № 174/518/19, від 18.05.2020 року у справі № 174/265/20, які набрали законної сили.

Однак з квітня 2020 року і по цей час, відповідач продовжує виплачувати йому заробітну плату на час простою в розмірі 2/3 частини його посадового окладу, порушуючи тим його право на отримання заробітної плати.

Таким чином, відповідачем не була виплачена йому заробітна плата в період з квітня 2020 року по грудень 2020 року в загальному розмірі 22 703,89 грн., яка складається з 1/3 частин невиплачених заробітних плат за квітень 2020 року 2 343,33 грн., за травень 2020 року 3 274,64 грн., за червень 2020 року 367,16 грн., за липень 2020 року 2 394,27 грн., за серпень 2020 року 2 883,66 грн., за вересень 2020 року 2 877,27 грн., за жовтень 2020 року 2 813,33 грн., за листопад 2020 року 2 880,31 грн., за грудень 2020 року 2 869,92 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь недоплачену йому заробітну плату за час простою в період з квітня 2020 року по грудень 2020 року в загальному розмірі 22 703,89 грн.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.02.2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з АТ ОГХК на користь ОСОБА_1 недоплачену йому заробітну плату за час простою в період з квітня 2020 року по грудень 2020 року в розмірі 16 367,61 грн. без утриманням із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення недоплаченої 1/3 частини заробітної плати в межах платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі АТ ОГХК, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що позивачу ОСОБА_1 наказом директора філії ВГМК ДП ОГХК від 24.05.2016 року за № 123, встановлено простій у зв`язку з не наданням позивачем згоди на переведення на іншу роботу, початок простою з 25.05.2016 року до усунення причин та умов, які спричинили відсутність роботи. Визначено місце простою навчальний клас № 2 на другому поверсі в будівлі «Відділ технічного навчання», за графіком роботи № 1 «Однозмінна робота, з 40 годинним п`ятиденний робочим тижнем, тривалістю щоденної роботи 8 годин, із двома вихідними днями (субота та неділя). Оплата часу під час простою встановлена на підставі листків простою в розмірі двох третин установленого окладу (а.с.55-56).

Простій позивачу встановлено відповідно до службової записки від 20.05.2016 року за вих. № 03-01/528 про відсутність обсягів робіт, після проведеного скорочення чисельності працівників ЗВ, роботу яку раніше виконував інженер-конструктор ІІ категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва ОСОБА_1 (а саме: розробка робочої документації, виконання компонувальних креслень, виконання необхідних розрахунків, конструювання деталей, вузлів та простих деталей), виконують за необхідності, майстри з ремонту устаткування старші та механік ВГМ ЗВ (ескізи простих вузлів та деталей) та працівники проектно-конструкторського відділу управління комбінату (виконання компонувальних креслень, необхідних розрахунків, розробка робочої документації та ін.). Роботи виконуються без затримки, якісно і в строк (а.с.53).

На підставі службової записки, 23.05.2016 року комісією у складі шести осіб складено акт про встановлення простою позивачу і запропоновано з 24.05.2016 року до усунення причин та умов, що спричини відсутність роботи, встановити простій (а.с.54).

В листах від 20.07.2020 року № 217/3038, від 21.08.2020 року № 217/3511, від 25.09.2020 року № 217/3984, які отримані позивачем, останньому запропоновано перейти до однієї із дільниць збагачувального виробництва за запропонованими професіями, у зв`язку з відсутністю роботи та можливості виконання ним попередніх посадових обов`язків, на підставі акту про встановлення простою (а.с. 61,62,63).

Відповідно до рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.09.2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його позову до ДП ОГХК, третя особа Первинна профспілка Свободу Праці ДП ОГХК, про скасування наказу про простій (а.с.57-60).

Згідно копії довідки про доходи № 5 від 05.01.2021 року, розмір виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 в період з квітня 2020 року по грудень 2020 року становить 45 407,86 грн. (а.с.11).

Згідно детального контррозрахунку заробітної плати ОСОБА_1 № 323 від 29.01.2021 року за період з квітня 2020 року по грудень 2020 року, наданого відповідачем, загальна кількість годин простою за цей період складає 1299 год., сума оплати праці за період простою з розрахунку 100 % тарифної ставки становить 60 997,31 грн., сума оплати праці за період простою з розрахунку 1/3 тарифної ставки становить 20 332,43 грн., та різниця між нарахованими сумами оплати праці виходячи з різних умов простою з урахуванням проведених утримань, становить 16 367,61 грн. (а.с.65).

Відповідно до копії рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29.11.2018 року у справі № 174/612/18 задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ ОГХК про стягнення заробітної плати та стягнуто з відповідача недоплачену позивачу заробітну плату за час простою за період з травня 2016 року по червень 2018 року в загальному розмірі 44 247,96 грн. (а.с.12-15), постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2019 року зазначене рішення залишено без змін (а.с.16-20).

Відповідно до копії рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 24.09.2019 року у справі № 174/518/19 задоволено позов ОСОБА_1 до АТ ОГХК про стягнення заробітної плати та стягнуто з відповідача недоплачену позивачу заробітну плату за час простою за період з липня 2018 року по травень 2019 року в загальному розмірі 15 814,77 грн. без утримання із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів (а.с.21-24), та постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.01.2020 року зазначене рішення залишено без змін (а.с.25-27).

Відповідно до копії рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 18.05.2020 року у справі № 174/265/20 задоволено позов ОСОБА_1 до АТ ОГХК про стягнення заробітної плати та стягнуто з відповідача недоплачену позивачу заробітну плату за час простою за період з червня 2019 року по березень 2020 року в розмірі 20 175,86 грн. без утримання із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів (а.с.28-34), постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2020 року зазначене рішення залишено без змін (а.с.35-40).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що надані стороною відповідача докази не містять письмової відмови позивача від запропонованих йому посад, а надані відповідачем звернення адміністрації підприємства до позивача з пропозиціями перейти до однієї із дільниць збагачувального виробництва за запропонованими професіями, які отримані позивачем, але на які ним не надано письмової відповіді, на думку суду, не можна вважати письмовою відмовою позивача від запропонованих йому посад, тому визначення оплати часу простою позивачу за відсутності його письмової відмови згідно п.3.18 Колективного договору в розмірі 2/3 його окладу суперечить вказаному положенню Колективного договору, хоча і не суперечить прямо положенням КЗпП України. При таких обставинах, суд дійшов висновку, що оплата праці позивача за період з квітня 2020 року по грудень 2020 року проводилася усупереч вимогам колективного договору і відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено позивачу 1/3 частину заробітної плати за вказаний період, а позиція відповідача не має належного обґрунтування, оскільки побудована на його припущеннях та документах, що не відповідають чинним законодавчим актам.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 34 КЗпП України передбачено, що простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до частин першої і другої статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці роз`яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил статті 113 КЗпП України, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, що оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших службових осіб) у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства.

Згідно статті 5 Закону України Про колективні договори і угоди від 01.07.1993 року за № 3356-X-II, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами.

Також, судом першої інстанції було встановлено, що на філії ВГМК АТ ОГХК діє Колективний договір на 2015-2016 роки із змінами та доповненнями, який є внутрішнім нормативним документом відповідача і його положення є обов`язковими для даного підприємства та працівників філії та повинні враховуватись судом при вирішені трудового спору.

Відповідно до положень колективного договору, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку 100 відсотків тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) (п.п.3.17,3.18).

Отже, якщо простій виник не з вини працівника, то час простою необхідно оплачувати працівникам відповідно до частини першої статті 113 КЗпП України з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). При цьому якщо у колективному договорі передбачено більший розмір оплати у разі простою, то така оплата здійснюється у розмірі, передбаченому колективним договором, оскільки при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Згідно п.3.18 Колективного договору, у випадку письмової відмови працівника від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров`я в цьому підрозділі чи до іншого, оплачувати час простою в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду (окладу).

Як вбачається з матеріалів справи, письмова відмова позивача від запропонованих йому посад відсутня, а тому визначення оплати часу простою позивачу за відсутності його письмової відмови згідно п.3.18 Колективного договору у розмірі 2/3 його окладу суперечить вказаному положенню Колективного договору, хоча і не суперечить прямо положенням КЗпП України.

Отже, оплата праці позивача за період з квітня 2020 року по грудень 2020 року проводилася усупереч вимогам колективного договору, які покращують становище позивача, і відповідачем неправомірно не нараховано та не доплачено ОСОБА_1 1/3 частину заробітної плати за вказаний період, а позиція відповідача спростовується наведеними вище доводами.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути недоплачену йому заробітну плату за час простою в період з квітня 2020 року по 25.05.2016 в розмірі 16 367,61 грн. без утриманням із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було прийнято до відома, той факт, що АТ ОГХК здійснювалась оплата періоду простою позивача з квітня 2020 року по грудень 2020 року на підставі наказу № 123 від 24.05.2016 року, правомочність та законність якого підтверджена рішенням Вільногірського міського суду від 26.09.2016 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наказом ПАТ ОГХК філія Вільногірський гірничо-металургійний комбінат від 24.05.2016 року № 123 «Про простій ОСОБА_1 », з 25.05.2016 року ОСОБА_1 був встановлений простій за місцем його роботи, не за його вини, з оплатою на час простою у розмірі 2/3 встановленого йому окладу.

Тобто, щомісячно, починаючи з 25.05.2016 року і по грудень 2020 року, товариством не виплачувалась ОСОБА_1 1/3 частка його окладу у зв`язку з простоєм.

Згідно з частинами першою і другою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Згідно статті 5 Закону України Про колективні договори і угоди від 01.07.1993 року за № 3356-X-II, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами.

За змістом статті 18 КзпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

У свою чергу п.3.17 та п.3.18 Колективного договору на 2015-2016 роки, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом філії Вільногірський гірничо-металургійний комбінат ПАТ ОГХК було передбачено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку 100 % його тарифної ставки, встановленого працівнику розряду (окладу), якщо працівник письмово не відмовляється від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров`я.

Тобто, відповідач прийняв на себе обов`язок сплачувати своїм працівникам заробітну плату за час простою в розмірі 100 % від їх розрядів, окладів, якщо вони письмово не відмовляться від переводу на час простою на іншу роботу, не протипоказану їм за станом здоров`я.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 жодного разу не відмовлявся від переводу на іншу роботу на час простою, а тому відповідач незаконно позбавив позивача 1/3 частки заробітної плати під час простою.

Щодо посилань апелянта на те, що законність наказу № 123 від 24.05.2016 року підтверджена рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.09.2016 року у справі № 174/507/16-ц, колегія суддів вважає недоречними, оскільки вказане питання судом не розглядалось та зазначений наказ оскаржувався в суді лише в частині підстав встановлення простою, а не розміру заробітної плати, яка повинна стягуватися під час простою.

Твердження апелянта, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги, той факт, що з метою запобіганню простою позивача АТ ОГКХ було вжито заходів до збереження його зайнятості, оскільки йому неодноразово пропонувалася інша робота на підприємстві, з доплатою до тарифу за основним місцем роботи, на яку він жодного разу не погодився з пропозиціями про переведення на іншу роботу з метою запобігання простою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суперечать встановленим судом першої інстанції доказам.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не надано.

Отже, з урахуванням вимог та заперечень сторін судом першої інстанції було вірно і об`єктивно з`ясовано обставини справи, а тому будь-яких протиріч між висновками суду про права та взаємовідносини сторін і встановленими судом фактами не вбачається, судом в повному обсязі встановлено і досліджено предмет доказування у даній справі, виходячи з тих доказів, які надавалися сторонами у справі.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Об`єднана гірничо-хімічна компанія залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко