Дата документу 21.12.2021 Справа № 333/6645/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/6645/18Головуючий у 1-й інстанції Савеленко О.А.
Пр. № 22-ц/807/3499/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2021 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року Банк звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із вищезазначеним позовом (а.с. 1-7), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 21.06.2011 року станом на 31.08.2018 року у розмірі 111979,04 грн., яка складається з: 6615,34 грн. заборгованості за кредитом, 105363,70 грн. заборгованості за відсотками за період з 21.06.2011 по 31.10.2017 року, від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 1762,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Варнавську Л.О. (а.с. 57).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 60) відкрито провадження у цій справі. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2019 року (а.с. 65-66) позовну заяву Банку у цій справі задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Банку () заборгованість по кредитному договору № б/н від 21.06.2011 року в сумі 111979,04 грн. та 1762,00 грн. судового збору.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2021 року (а.с. 100-101) заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2019 року (а.с. 77-82) у цій справі задоволено, вказане заочне рішення скасовано, цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Савеленко О.А. (а.с. 106А). Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 107) прийнято до провадження дану справу та відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2021 року (а.с. 165-169) в задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 176-178) просив рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кухаря С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 187-189).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Банку у цій справі відкрито (а.с. 205), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 206).

Відповідач ОСОБА_1 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі (а.с. 212-216).

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. Проте, має місце відповідне навантаження судді доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів). Крім того, суддя-доповідач у жовтні 2021 року перебувала у додатковій відпустці (а.с. 219).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

Згідно із ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове рішення.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у задоволенні його позову у повному обсязі у цій справі, керувався ст.ст. 2, 5, 19, 76-81, 141, 258-259, 264-265, 274-275, 279 ЦПК, ст.ст. 207, 525-526, 1046-1051 ЦК України та виходив із такого.

Судом встановлено, що відповідач в період дії договору б/н від 21.06.2011 року свої зобов`язання за договором виконував невчасно та не в повному обсязі, у зв`язку з чим станом на 31.08.2018 року заборгованість відповідача за кредитним договором складає 111979,04 грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом в розмірі 6615,34 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 105363,70 грн., про що надано розрахунок заборгованості (а.с. 11-18).

За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, у відносинах щодо позики, а саме, ст. 207, 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1048-1050, 1054 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631 ЦК України). Зокрема, ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, судом враховано позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.07.2019 у цивільній справі №342/180/17, пр. 14-131цс19.

Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Враховуючи зміст наведених норм, можна вважати, що споживач послуг банку лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Оскільки такі умови договорів приєднання розробляються АТ КБ «Приватбанк», як надавачем банківських послуг, відповідно, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору та під час його виконання діють певні вимоги у визначеній редакції. У вказаній справі цієї умови не дотримано позивачем, тому й положення ст.634 ЦК України на правовідносини між сторонами не розповсюджуються.

За нормою ч.2 ст.1050 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, ч.1 ст.1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Крім того, згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Так, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування кредитними коштами та міра відповідальності кредитора поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В обґрунтування позовної вимоги про стягнення відсотків позивач наводить посилання на п. 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якого сторони ніби то дійшли згоди про те, що банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі та на умовах, встановленому «Тарифами банк», що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік.

Проте, як видно з матеріалів справи, Умови та правила надання банківських послуг, якими регулюється нарахування зазначених вище відсотків не підписані відповідачем.

Укладений між сторонами кредитний договір про надання банківських послуг б/н у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить умов про зміну розміру процентів, що підлягають сплаті.

Матеріали справи не містять підтверджень того, що саме із наданими до суду умовами ознайомився й погодився відповідач, підписуючи анкету-заяву.

Редакція умов, розміщена на сайті позивача, належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.05.2015 (провадження № 6-16цс15).

Отже, позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом з відповідача задоволенню не підлягають.

Під час розгляду справи суд дійшов висновку про те, що АТ КБ "Приватбанк» виконало свої зобов`язання за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 21.06.2011 року, а саме, відкрив на ім`я відповідача картковий рахунок, видав платіжну картку із встановленим лімітом, який використовувала ОСОБА_1 , даний факт не заперечується і відповідачем по справі.

Так, з урахуванням наведених норм та наданого позивачем розрахунку суд встановив, що станом на 31.08.2018 року відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань до звернення до суду належним чином не виконав, сума тіла кредиту, що підтверджена розрахунком, є обґрунтованою та підлягає стягненню з вказаної фізичної особи в повному обсязі.

Однак, відповідачем ОСОБА_2 у її відзиві на позовну заяву Банку у цій справі заявлено клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 113).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Так, з розрахунку заборгованості (а.с. 11-18) та виписки по особовому рахунку відкритого на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що відповідач отримав кредит, яким користувався, останній платіж відповідач здійснила 28.04.2015 року, а позивач звернувся до суду із позовом лише 30.11.2018 року.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Враховуючи, що строк позовної давності відраховується від 28.05.2015 року, а позивач з зазначеним позовом звернувся до суду лише 30.11.2018 року, тобто за межами встановленого законом трирічного строку позовної давності, суд першої інстанції вбачав підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем та відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту у сумі 6615,34 грн.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, має місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального прав, рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Суд першої інстанції безпідставно врахував у цій справі правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, пр. 14-131цс19, який регулює зовсім інші правові відносини сторін.

Оскільки, апеляційним судом встановлено, що вищезазначений кредитний договір сторін Банку та ОСОБА_1 № б/н від 21.06.2011 року є договором приєднання (ст. 634 ЦК України) і складається не лише із анкети-заяви ОСОБА_1 від 21.06.2011 року (а.с. 20-21), Тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 23-45), а також довідки від 21.06.2011 року про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» з підписом ОСОБА_1 про ознайомлення із всіма Умовами кредитування, зокрема: типом картки, пільговим періодом, валютою, ставками процентів, пені, комісії, штрафів тощо (копія а.с. 22 доданої Банком до позову у цій справі), з якими відповідач погодилась у повному обсязі та які у тому числі містять умови, ставки, порядок тощо нарахування Банком позичальнику процентів, пені, комісії та штрафів тощо, та на яку суд першої інстанції не звернув належної уваги.

Тому, суд першої інстанції мав виходити у цій справі, з презумпції правомірності правочину вищезазначеного кредитного договору сторін у цій справі (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості договору (ст. 629 ЦК України).

Оскільки, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу умов вищезазначеного кредитного договору Банк мав право змінювати (зменшувати або збільшувати) кредитний ліміт за рішенням Банку, на що відповідач дав згоду, підписавши вищезазначену анкету-заяву (а.с. 20-21) та довідку про умови від 21.06.2011 року (а.с. 22).

Найменування Банку з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК» згідно із рішенням Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року №519 (Статут, копія а.с. 54).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 користувалась вищезазначеним кредитом, наданим Банком, але належним чином не виконувала своїх зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором, несвоєчасно та не у повному обсязі сплачувала нараховані йому Банком платежі, передбачені договором, що підтверджується у тому числі випискою по рахунку відповідача (а.с. 116-129).

Відповідачем не спростовано факту отримання грошових коштів від Банку за вищезазначеним кредитним договором у цій справі.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в результаті порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору № б/н від 21.06.2011 року, Банк мав право на нарахування відповідачу у цій справі заборгованості за кредитним договором станом на 31.07.2016 року у вигляді тіла кредиту та відсотків, враховуючи строк дії вищезазначеного договору сторін, який відповідає строку дії картки відповідача до 07/16 року (інформація, а.с. 179 додана Банком до його апеляційної скарги у цій справі та яка може бути прийнята апеляційним судом на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України до уваги у цій справі, як доказ, передбачений ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі).

Нарахування Банком відповідачу за вищезазначеним договором відсотків після закінчення строку дії договору 31.07.2016 року (закінчення строку дії договору, що відповідає строку дії картки) і до станом на 31.08.2018 року (в межах заявлених у цій справі позовних вимог а.с.6) є безпідставним, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18), який мають враховувати загальні суди в силу вимог ст. 264 ч. 4 ЦПК України.

Оскільки, після спливу визначеного договором строку кредитування …право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, пені та комісії за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Банк у цій справі будь-яких позовних вимог в порядку ст. 625 ЦК не заявляв.

Окрім того, апеляційним судом з урахуванням вищезазначеної довідки відповідача від 21.06.2011 року, яка містить погоджену з відповідачем ставку 3% річних (а.с. 22), а не 43,2% річних, як зазначено в розрахунку заборгованості відповідача перед Банком (а.с. 11-18), та строку дії договору (строку дії картки до 07/16 а.с. 179) встановлено, що розмір заборгованості за відсотками за договором №б/н від 21.06.2011 року, яка підлягає стягненню з відповідача, саме за період з 21.06.2011 року по 31.07.2016 року включно, складає 2249,80 грн. (розрахунок: сума нарахованих відсотків на залишок поточної заборгованості за кредитом у сумі 323,72 грн. + загальний залишок заборгованості 32073,54 грн. = 32397,26 грн. * 3% річних (погоджена ставка) /43,2% річних (ставка, зазначена в розрахунку заборгованості, а.с. 11-18).

При вищевикладених встановлених апеляційним судом фактичних обставинах цієї справи, обґрунтованим є розмір позовних вимог Банку до відповідача про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором у цій справі є лише у розмірі 8865,14 грн. станом на 31.07.2016 року, яка складається з: 6615,34 грн. - тіла кредиту, 2249,80 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Також, апеляційним судом встановлено, що відповідач у суді першої інстанції просила застосувати строк позовної давності (відзив відповідача ОСОБА_1 на позовну заяву Банку у цій справі - а.с. 113).

Однак, вирішуючи питання про застосування строку позовної давності у цій справі за заявою відповідача (відзив відповідача ОСОБА_1 на позовну заяву Банку у цій справі, а.с. 113) лише до цієї заборгованості, апеляційний суд вважає, що строк позовної давності для стягнення цієї заборгованості Банком не пропущений.

Оскільки, встановлено, що Банк звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача 30.11.2018 року (вхідний штамп кореспонденції суду першої інстанції, а.с.1), тобто після закінчення строку виконання основного зобов`язання 31.07.2016 року, але в межах трирічного (загального) строку позовної давності з дати закінчення цього строку (31.07.2016 року), та мають місце у вищезазначений період нарахування Банком заборгованості з боку відповідача дії, які свідчать про визнання нею боргу та, відповідно, переривають цей строк позовної давності в силу вимог ст. 264 ЦПК України (останній платіж 28.04.2015 року (виписка по рахунку відповідача а.с. 120 зворот) у сумі 3,49 грн., який відповідач у тому числі визнала заява відповідача а.с. 113 ст. 82 ч. 1 ЦПК України, та до цього численні періодичні платежі: 22.10.2014 року 500,00 грн., 19.10.2014 року 4,22 грн., 18.06.2014 року 100,00 грн., 10.04.2014 480,56 грн., 19.03.2014 року 100,00 грн., 23.12.2013 року 260,00 грн., 07.11.2013 року 248,81 грн., 15.10.2013 року 248,81 грн., 18.09.2013 року 200,00 грн., 10.09.2013 року 150,00 грн., …23.06.2011 року 200,00 грн. та інш. а.с. 11-18), після яких загальний (трирічний) строк позовної давності починає збігати заново.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції у цій справі є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2021 року у цій справі слід скасувати, ухвалити у цій справі нове судове рішення; позов Банку слід задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.06.2011 року станом на 31.07.2016 року у розмірі 8865,14 грн., яка складається з: 6615,34 грн. - тіла кредиту, 2249,80 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом, в іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги та позову Банку у цій справі лише частково при вищевикладених обставинах, останній має право на стягнення з відповідача ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 348,70 грн. (розрахунок: судовий збір, сплачений Банком за подачу позову до суду першої інстанції 1762,00 грн. (а.с. 55) + 2643,00 грн. (а.с. 180) - належний судовий збір за подачу апеляційної скарги (розрахунок: 150% від суми судового збору, сплаченого за подачу позову у цій справі (1762,00 грн. * 150%), а.с. 55) = 4405,00 грн.* сума задоволених позовних вимог Банку 8865,14 грн./ сума заявлених позовних вимог Банку 111979,04 грн.)

Таким чином, сума зайво сплаченого позивачем, як апелянтом, судового збору у цій справі при подачі апеляційної скарги складає 238,50 грн. (розрахунок: 2881,50 грн. (а.с. 180) належний розмір судового збору 2643,00 грн.), та може бути повернута у подальшому апеляційним судом позивачеві за результатами розгляду відповідного клопотання останнього в порядку ст. 7 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 7, 12, 81-82, 89, 141, 367, 369, 371-372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2021 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (код ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.06.2011 року станом на 31.07.2016 року у розмірі 8865,14 грн., яка складається з: 6615,34 грн. - тіла кредиту, 2249,80 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у вигляді судового збору у розмірі 348,70 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 21.12.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Подліянова Г.С.