справа № 489/2478/15-ц
провадження №6/489/54/21
УХВАЛА

15 червня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретар судового засідання Касьяненко Д.І.,

за участю:

приватного виконавця Булахевича С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду зі заявою про визнання виконавчого листа № 489/2478/15-ц, виданого 11.01.2020 Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 00 10) від 28.09.2006 у загальному розмірі 56095,88 швейцарських франків, а також пені у розмірі 9851,12 грн. та судових витрат 4567,50 грн., таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з повним припиненням обов`язку боржника ОСОБА_1 за виконавчим документом.

В обґрунтування заяви вказано, що за повідомленням АТ «УкрСиббанк» право вимоги за вищевказаним кредитним договором на підставі договору факторингу № 23/09/1/2020 від 23.09.2020 було відступлено банком ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс». У свою чергу ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» відступило право вимоги за вищевказаним кредитним договором на користь ОСОБА_3 .

За повідомленням ОСОБА_3 , як нового кредитора, усі зобов`язання боржника ОСОБА_1 , які виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту № 00 10) від 28.09.2006 припинені у повному обсязі на підставі статті 604 ЦК України, що підтверджується листом-повідомленням ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що обов`язок боржником за кредитним договором та за виконавчим листом припинено в повному обсязі ОСОБА_1 просить визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Булахевич С.В. надав до суду письмові пояснення в яких вказав на відсутність підстав для задоволення заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, так як припинення зобов`язання відбулося після початку примусового виконання судового рішення. У такому випадку, виконавче провадження підлягає закінченню у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

У судовому засіданні приватний виконавець в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, просив відмовити з підстав викладених у письмових поясненнях. Також пояснив, що сторони виконавчого провадження не зверталися до нього із заявою про припинення зобов`язань за судовим рішенням та закінчення виконавчого провадження.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, до суду надали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідно до статті 432 ЦПК України не перешкоджає розгляду заяви боржника.

Вислухавши приватного виконавця та дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов наступного.

Із матеріалів заяви та цивільної справи встановлено, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 03.09.2019, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.10.2018 в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту скасовано, ухвалено нове рішення. Позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 28.09.2006 в загальному розмірі 56914,53 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 03.04.2015 становить 1393354,15 грн., яка складається з основного боргу 55348,00 швейцарських франків, що еквівалентно 1355003,11 грн., заборгованості за процентами 1566,53 швейцарських франків, що еквівалентно 38351,03 грн., а також пеню в сумі 11273,01 грн. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» судові витрати у розмірі 9135,00 грн. за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій, тобто з кожного по 4567,50 грн. В іншій частині рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.10.2018 залишено без змін.

Додатковою постановою Миколаївського апеляційного суду від 04.10.2019, стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» витрати, пов`язані із проведення експертизи у розмірі 20200,00 грн., тобто з кожного по 10100,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 11.12.2019 постанови Миколаївського апеляційного суду від 03.09.2019 та від 03.09.2019 залишено без змін.

11.01.2020 Ленінським районним судом міста Миколаєва видано представнику позивача виконавчі листи.

05.05.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем С.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62029563 з примусового виконання виконавчого листа № 489/2478/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість 56095,88 швейцарських франків, пеню 9851,12 грн. та судовий збір 4567, 50 грн.

23.09.2020 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» укладено договір факторингу № 23/09/1/2020, відповідно до якого товариство набуло права вимоги до ОСОБА_1 , зокрема за договором про надання споживчого кредиту №0 від 28.09.2006.

23.09.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення прав вимоги (цесія), відповідно до якого остання набула права вимоги до ОСОБА_1 , зокрема за договором про надання споживчого кредиту №0 від 28.09.2006.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.04.2021 замінено сторону виконавчого провадження № 62029563 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 489/2478/15-ц, а саме стягувача з ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» на ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Із доданого до заяви листа-повідомлення від 03.10.2020 ОСОБА_3 повідомила про припинення усіх зобов`язань ОСОБА_1 на підставі статті 604 ЦК України, що виникли згідно договору про надання споживчого кредиту № №0 від 28.09.2006.

Таким чином, відступлення прави вимоги, заміна кредитора та припинення зобов`язань боржника ОСОБА_1 відбулися під час примусового виконання рішення суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначений принцип закріплений і у статті 18 ЦПК України.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 Конституційний Суд України).

Статтею 18 ЦПК України, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розділом VI ЦПК України врегулювано процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах.

Згідно частин першою, третьою статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, ухвала суду є виконавчими документами.

Відповідно до статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин .

Таким чином, враховуючи імперативні приписи статті 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення статті 432 ЦПК України визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав, тобто є процедурною нормою, що врегульовує правовідносини між боржником і стягувачем на стадії виконання рішення.

Процесуальним законодавством передбачено підстави, за якими виконавчий документ може бути визнано таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Разом з тим, поняття «обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням» за своїми правовою природою та змістом не слід ототожнювати з передбаченим Цивільним кодексом України поняттям «припинення зобов`язань», оскільки йдеться про принципово різні сфери правового регулювання: в першому випадку - про публічно-правові відносини, пов`язані із здійсненням виконавчого провадження, в другому - про відносини цивільні.

Застосування такого способу припинення зобов`язання, щодо якого існує рішення суду, яке набрало законної сили і перебуває на стадії примусового виконання, має відбуватись з урахуванням приписів ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження».

Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

З урахуванням приписів ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» суд зазначає, що право на стягнення заборгованості, яке підтверджене судовим рішенням і виконавчим листом від 11.01.2020, який з 05.05.2020 перебуває на примусовому виконанні, повинне бути реалізоване у формах і у спосіб, встановлений законодавством про виконавче провадження.

Тому, зважаючи на те, що виконання судового рішення є невід`ємною стадією судового процесу та цивільний процес по справі повинен завершуватись виконанням рішення суду, що набрало законної сили, то домовленості сторін щодо зміни способу виконання або припинення виконання судового рішення повинні відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до положень статті частини 2 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони у процесі виконання рішення відповідно до процесуального законодавства мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ.

Питання затвердження мирової угоди, укладеної сторонами в процесі виконання судового рішення, задоволення заяви про відмову стягувача від примусового виконання рішення, як і питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, встановлення або зміни способу або порядку виконання вирішується виключно судом в порядку, передбаченому статтями 434, 435 ЦПК України.

Статей 39 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав, які надають виконавцю право закінчити виконавче провадження, до таких випадків, зокрема, належить, визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Наведене свідчить, що чинне законодавство не забороняє сторонам досягти домовленості щодо припинення зобов`язання після прийняття судового рішення та відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання. Разом з цим, вищевказаний Закон України «Про виконавче провадження» містить вимоги, дотримання яких є обов`язковим для закінчення виконавчого провадження у тих випадках, коли судове рішення виконано у спосіб інший, ніж зазначено у виконавчому документі.

З огляду на наведене та враховуючи, що припинення обов`язку боржника ОСОБА_1 відбулося після початку примусового виконання судового рішення, суд вважає відсутніми правові підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у розумінні вимог статті 432 ЦПК України, а тому заява підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 258 - 260, 432 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду на протязі п`ятнадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не були вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 16.06.2021.

Суддя І.В.Коваленко