П О С Т А Н О В А

іменем України

09 грудня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради», третя особа: директор Комунального некомерційного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» Лява Р.Б. про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що із 12 берзня 2008 року він працював на посаді медичної сестри приймального відділення Комунального некомерційного підприємства «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради». Наказом відповідача № 431к від 29 жовтня 2020 року його було звільнено із займаної посади за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України через прогул без поважних причин, а саме відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 17 жовтня 2020 року.

Вказував, що звільнення вчинене відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки 13 жовтн 2020 року він звернувся до відповідача з усною, а 15 жовтня 2020 року з письмовою заявою про надання йому відпустки на один день 17 жовтня 2020 року без збереження заробітної плати про що були ознайомлені завідуюча приймального відділення КНП «ЦРЛ» - ОСОБА_4. та старша медична сестра приймального відділення КНП «ЦРЛ» - Штиль Т.П. та погоджено з в.о. медичного директора КНП «ЦРЛ» - Вакар А.В. На підставі його заяви відповідачем було видано наказ № 405к від 13 жовтня 2020 року, яким йому надано відпустку без збереження заробітної плати на один календарний день 17 жовтня 2020 року. Будь-яких усних чи письмових повідомлень про те, що його заяву не задоволено, проігноровано чи відмовлено у наданні даної відпустки від відповідача на адресу позивача не надходило, а відтак він вважав, що його заява на відпустку була задоволена. Посилається, що 17 жовтня 2020 року він перебував у офіційній відпустці без збереження заробітної плати, а отже по поважним причинам був відсутній на роботі, що

- 2 -

свідчить про відсутність прогулу та незаконність звільнення. Зазначає, що його середньогодинна заробітна плата за серпень-вересень 2020 року становить 24 грн. (8920 грн.: 360 годин), а тому за період із 29 жовтня 2020 року до 11 листопада 2020 року кількість робочих годин становить 80 годин і середній заробіток . Тобто, станом на 11.11.2020 р. заборгованість складає 1920, 00грн.(24 грн. х 80 грн.).

У зв`язку з наведеним просив поновити його на посаді медичної сестри приймального відділення Комунального некомерційного підприємства «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» з 29 жовтня 2020 року та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із 29 жовтня 2020 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді медичної сестри приймального відділення Комунального некомерційного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» з 29 жовтня 2020 року та стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 жовтня 2020 року по 19 липня 2021 року в розмірі 50688 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Не погодившись із таким рішенням, відповідач КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що додані позивачем до позову копії документів є простими ксерокопіями, і оригінали, або належним чином завірені копії цих документів у позивача відсутні. Окрім того, суд в достатнй мірі не врахував заперечення відповідаача про те, що доданиї позивачем документів, зокрема ксерокопії наказу № 405к від 13 жовтня 2020 року, яким нібито надано відпустку позивачу, і ксерокопії табеля робочого часу, що нібито позивач 17 жовтня 2020 року перебував у відпустці, не існує. Так, згідно наявних у лікарні документів, наказ № 405к від 13 жовтня 2020 року стосується зміни прізвища інтерна ОСОБА_2 на ОСОБА_2 , а у табелі робочого часу за жовтень 2020 року за 17 і 18 жовтня 20202 року напроти позиача містяться відмітки «П», що означає прогул. Наведене свідчить про неправильну оцінку судом доказів. При цьому ставлячи під сумнів достовірність наданих відповдіачем доказів, які є належними, суд не призначив судову експертизу з метою встановлення їх авентичності. Окрім того, суд безпідставно взяв до уваги поази свідка ОСОБА_4 , які не є належним доказом, порушивши принцип рівності сторін.

Позивач в особі представника ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача Нікуленко А.С. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області як незаконне.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

- 3 -

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 із 12 березня 2008 року перебував у трудових відносинах з відповідачем Комунальним некомерційним підприємством «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради», обіймаючи посаду посаду сестри медичної стаціонару приймального відділення.

Наказом відповідача № 431к від 29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади сестри медичної приймального відділенняіз 29 жовтня 2020 року за п.4 ст.40 КЗпПУ через прогул без поважних причин, який мав місце 17 та 18 жовтня 2020 року.

Звільнення позивача проведене за згодою профспілки.

Також судом встановлено, що з наявної в матеріалах справи копії заяви від 15 жовтня 2020 року вбачається, що позивачем на ім`я директора КНП «ЦРЛ Києво-Святошинської районної ради» Ляви Р.Б. подано заяву про надання відпусти без збереження заробітної плати на один календарний день 17 жовтня 2020 року. Відповідно до копії наказу від 13 жовтня 2020 року № 405к ОСОБА_1 сестрі медичній приймального відділення надано відпустку без збереження заробітної плати на 01 календарний день 17 жовтня 2020 року, підстава заява ОСОБА_1 . Відповідно до копії табелю обліку використання робочого часу за жовтень 2020 року визначено, що ОСОБА_1 17 жовтня 2020 року перебував у відпустці, про що поставлено відмітку «В».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що звільнення позивача з роботи проведене з порушенням вимог закону за відсутності доказів вчинення позивачем прогулу без поважних причин.

При цьому суд виходив з того, що відсутність позивача на робочому місці пов`язана із поданням ним заяви про відпустку без збереження заробітної плати від 15 жовтня 2020 року, з якою були ознайомлені завідувач відділення ОСОБА_4 та старша медична сестра Штиль Т.П. і яка була погоджена в.о. директора Вакар А.В., що на думку суду є поважною причиною неявки останнього на робоче місце в КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради».

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони зроблені в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права.

До позовної заяви позивачем додано ксерокопію його заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати на один день.

Оригінал даної заяви у позивача відсутній, які і відсутня належним чином завірена

- 4 -

копії.

Відповідач заперечує наявність даної заяви.

Вирішуючи спір, суд не врахував, що положення ст.84 КЗпП України, згідно якої за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Таким приписам кореспондується ст.26 Закону України «Про вдіпустки» за положеннями якої за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

За змістом даних норм надання працівнику відпустки без збереження заробітної плати можливе виключно за належним чином оформленою згодою роботодавця (наказ про надання відпустки, розпорядження тощо).

Суд не звернув уваги, що у справі відсутні докази про згоду роботодавця позивача КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» на надання відпустки без збереження заробітної плати. При цьому надана позивачем ксерокопія наказу від 13 жовтня 2020 року № 405к у п.2 якого ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати на один день 17 жовтня 2020 року, та ксерокопія табеля робочого часу з відміткою про перебування позивача 17 жовтня 2020 року у відпустці не є належними доказами такої згоди з огляду на наступне.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи і які встановлюються в тому числі за допомогою письмових доказів.

За положеннями ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Встановлено, що оригінал наказу та табеля робочого часу у позивача відсутні, як і відсутні належним чином їх завірені копії.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідач категорично заперечує факт видання наказу про відпустку та надав належним чином завірні копію наказу від 13 жовтня 2020 року № 405к, в якому відсутні відомості про надання відпустки позивачу, та копію табеля обліку робочого часу за 17 і 18 жовтня 2020 року, де напроти позивача містяться відмітки «П» (прогул).

При цьому, покази свідків ОСОБА_9 ОСОБА_10 , які наведені судом у рішенні, які показали, що позивач повідомляв їх, що хоче взяти відпуску за власний рахунок 17 жовтня 2020 року, не є належними доказами згоди роботодавця на надання позивачу відпустки. Вказані покази підтверджують лише намір позивача отирмати відпустку.

Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи(ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування(ст.80 ЦПК).

- 5 -

Окрім того, вирішуючи спір, суд допустив неповне з`ясування обставин справи.

Зосередившись виключно на доводах позивача про те, що він був відсутній на роботі 17 жовтня 2020 року з поважних причин, суд не звернув увагу на зміст наказу про звільнення № 431к від 29 жовтня 2020 року, згідно якого позивача було звільнено за прогули, які мали місце 17 та 18 жовтня 2020 року.

Будь-яких доказів щодо причин відстності на роботі 18 жовтня 2020 року позивач не надав і такі у справі відсутні.

Суд наведених обставин не врахував, що призвелодо неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, не грунтується на матріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз`яснень п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпПУ, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, за змістом даної норми обов`язковою умовою звільнення працівника за прогул є його відсутність на роботі без поважних причин більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня.

- 6 -

Судом встановлено, що позивач був відсутній на роботі 17 та 18 жовтня 2020 року, що стверджується наказом про звільнення (а.с.7), актом про відсутність на роботі (а.с.31), табелем обліку робочого часу, згідно якого 17 та 18 жовтня 2020 року позивач був відсутній на роботі і вчинив прогул (а.с.35-36).

З огляду на те, що відсутність позивача на робочому місці є прогулом, поважні причини його неявки на роботу 17 та 18 жовтня 2020 рокувідсутні, колегія суддів вважає вірним звільнення позивача з роботи за п.4 ст.40 КЗпПУ через прогули без поважних причин.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку про необгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність передбачених законом підстав для їх задоволення і поновлення його на роботі.

Колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані доводи позивача про те, що він не вчиняв прогулів, а був відсутній 17 жовтня 2020 року на роботі з поважних причин, бо подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, з якою ознайомлені завідувач відділення ОСОБА_4 та старша медична сестра Штиль Т.П. і яка була погоджена в.о. директора Вакар А.В., оскільки як вище вказувалося оригінал чи копія такої заяви у позивача відсутні, а відповдіач заперечує даний факт. Це по-переше.

По-друге, підставою для надання відпустки і як наслідок невиходу на роботу як вище вказувалося є відповідний наказ або розпорядження, вказівка, тощо роботодавця про надання відпуски, яка б підтверджувала його згоду, які у справі відсутні, що у свою чергу не дає поизвачу права невиходити на роботу.

Така правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1412цс17, де скасовуючи рішення судів апеляційної і касаційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову про поновлення на роботі, Верховний Суд України заначив, що сам факт подання позивачем заяви про надання йому відпустки з 19 серпня 2015 року без погодження із роботодавцем і видачі відповідного наказу чи розпорядження є невиходом на роботу та самовільним використанням працівником відпустки та свідчать про вчинення позивачем прогулу без поважних причин, у зв`язку із чим його звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України є законним.

Схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 686/21222/16-ц, де залишаючи без змін судові рішення про відмову у поновленні на роботі працівника, звільненого за прогул, Верховний Суд вказав, що направлення електронного листи про надання частини відпустки без належного погодження із роботодавцем не дає підстав для невиходу на роботу і відповдіно є прогулом.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

- 7 -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» задоволити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради», третя особа: директор Комунального некомерційного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» Лява Р.Б. про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: