Справа № 182/6884/21
Провадження № 2/0182/3091/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14.12.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Багрової А.Г.

за участю секретаря судового засідання - Снєгульської В.М.

позивача - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визнання права власності на самочинну забудову - гараж, в порядку набувальної давності.

Заяви по суті справи.

Позивач звернувся до суду та просить визнати за ним право власності на самочинну забудову - гараж(машино-місце) „А" загальною площею 39,4 кв.м. (складається з підвалу (І) висотою 2,70 м., площею 12,1 м. та гаражу (1) висотою 2,40 м. та площею 27,3 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці кадастровий номер :03:013:0002 площею 0,004 га, в порядку набувальної давності (а.с.1-5).

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що його батько ОСОБА_2 13.09.1983 року отримав від міськвиконкому рішення на будівництво кооперативного гаражу по АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 917 кв.м., збудував на ній гараж, здійснив усі дії необхідні для здачі його в експлуатацію, проте не зареєстрував право власності на нього. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько ОСОБА_2 помер. Після його смерті він, його єдиний син, почав користуватись вказаним гаражем, ставить в ньому автомобіль. Протягом 1999-2021 років (протягом 22 років) він сумлінно, безперервно та відкрито користується вказаним гаражем, ремонтує його, проводить оздоблювальні роботи. Рішенням від 25.04.2003 року №32-7/ХХІV йому передано земельну ділянку по АДРЕСА_1 у власність площею0,0040 га для будівництва індивідуального гаража. 01.08.2003 року на підставі вказаного рішення йому було видано державний акт про право власності на землю серії Р2 №140287 на земельну ділянку площею 0,004 га, розташовану на території АДРЕСА_1 для будівництва гаражу. Кадастровий номер земельної ділянки :03:013:0002. 17.06.2003 року були встановлені межі земельної ділянки. 02.04.2003 року начальником відділу земельних ресурсів та головою квартального комітету №9 вироблено Акт про підтвердження давності користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . За вказаними документами начальником Нікопольського міського відділу земельних ресурсів винесено Висновок про права третіх осіб на використання земельної ділянки та будівлі гаража - щодо відсутності конфліктів з приводу суміжного користування та прав третіх осіб на земельну ділянку. На вказані земельній ділянці збудовано гараж з дотриманням всіх норм та технічних умов під час проведення будівельних робіт. Вказаним гаражем його родина відкрито, сумлінно та безперервно користується з 1983 року до теперішнього часу, тобто протягом 38 років, проте право власності на нього не зареєстровано. Через це він не може укласти договори на користування електроенергією, заповісти його дітям, що порушує його права. Визнання права власності на вказаний гараж потрібно йому, щоб він мав можливість оформити державну реєстрацію нерухомого майна. Оскільки він є власником земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, вважає можливим застосувати ст.ст. 331,376 ЦК України, визнавши за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно. З 1983 року до теперішнього часу його батько ОСОБА_2 , а з 1999 року він особисто користуються гаражем по АДРЕСА_1 безперервно, відкрито та добросовісно, оплачує всі комунальні платежі за електроенергію, вивіз сміття та несе й досі витрати для забезпечення нормального існування та схоронності гаража Враховуючи вище зазначені обставини, вважає, що у зв`язку з добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у нього виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 Цивільного кодексу України.

Представник відповідача надав письмові пояснення щодо позовної заяви (а.с.52-53), зазначає, що позивач має на праві власності земельну ділянку 0,004 га, кадастровий номер :03:013:0002, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка надана для будівництва індивідуальних гаражів. На земельній ділянці збудований гараж, і як зазначає позивач, будівельні роботи виконані з дотриманням архітектурних та будівельних норм, а тому між ними відсутній спір.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 13.10.2021 року по справі відкрито провадження та постановлено розглянути справу за правилами загального позовного провадження (а.с.35).

30.11.2021 року по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.63).

В судовому засіданні позивач на задоволенні позовної заяви наполягав та просив визнати за ним право власності на самочинно збудований гараж за набувальною давністю.

Представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.53).

Судом встановлено.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , останній пред`явив вказаний позов з двох підстав, а саме визнання за ним права власності на гараж в порядку статті 376 ЦК України та за набувальною давністю в порядку статті 344 ЦК України.

Згідно матеріалів справи, вбачається, що на земельній ділянці площею 0,004 га, кадастровий номер :03:013:0002, розташованій на території АДРЕСА_1 , та яка надана у власність позивачу ОСОБА_1 для будівництва індивідуальних гаражів ІНФОРМАЦІЯ_2 , побудовано гараж, який не введено в експлуатацію.

Позивачем зазначається, що гараж був побудований на цій земельній ділянці ще його батьком ОСОБА_2 , який помер в 1999 році, з дотриманням всіх норм та технічних умов, отже вважає, що оскільки його родина з 1983 року та до теперішнього часу відкрито, сумлінно та безперервно користується цим гаражем не порушуючи права третіх осіб, то потрібно визнати за ним право власності на цей гараж з метою його державної реєстрації.

Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" роз`яснено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Частинами п`ятою, восьмою статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Позивач не звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся з позовом про визнання права власності.

Інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку суду не надана.

Наведені висновки узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в постановах: від 27 травня 2015 року N 6-159 цс 15, від 02 грудня 2015 року N 6-1328 цс15, а також висновком Верховного Суду: від 04 червня 2018 року у справі N 640/13030/16-ц, провадження N 61-1073 св 17 та від 18 лютого 2019 року у справі N 308/5988/17, провадження N 61-39346 св 18, а також в Постанові ВС КЦС від 02.04.2019 року по справі №2-551/09.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 328 ЦК України набуття права власності - певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До підстав набуття права власності на нерухоме майно чинним законодавством віднесено набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва (стаття 331 ЦК України), набувальну давність (стаття 344 ЦК України), на підставі правочинів (стаття 334 ЦК України), у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності (стаття 345 ЦК України), та у порядку спадкування за законом чи заповітом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, потрібно враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна у її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливе лише за наявності у сукупності таких умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та безперервність строку володіння ним.

Аналіз поняття добросовісності володіння як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України дає змогу дійти висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Як зазначено вище, судом встановлено, що спірне майно не прийнято до експлуатації, а тому не є створеним у розумінні статті 331 ЦК України.

Варто враховувати, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Отже, оскільки у цій справі гараж не введено в експлуатацію, тому на нього не може бути визнано право власності.

Вказані правові висновки викладені в Постанові Великої палати Верховного суду по справі № 910/17274/17 від 14.05.2019 року, Постанові ВС по справі № 922/1574/17 від 12.05.2018 року, Постанові Верховного суду КЦС від 15.07.2021 року по справі № 201/9710/18.

Виходячи зі встановлених на підставі належних та допустимих доказів, поданих сторонами фактичних обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки передбачені законом правові підстави для визнання права власності на спірний самочинно збудований гараж за набувальною давністю відсутні.

Керуючись ст.ст. 10-12, 76-81, 89, 258, 263-265, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду ( м. Кривий Ріг) протягом 30 днів з дня його повного складення.

Повне рішення складено 20.12.2021 року.

Дані про учасників справи.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач - Виконавчий комітет Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, , зареєстроване місце знаходження за адресою: 53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Електрометалургів,3.

Суддя: А. Г. Багрова