ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м.Суми

Справа №592/6537/21

Номер провадження 22-ц/816/1404/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - директор Комунальної установи Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №10 імені Героя Радянського Союзу О.Бутка ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 липня 2021 року в складі судді Князєва В.Б., ухвалене в м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 21липня 2021 року,

в с т а н о в и в:

Позивач у травні 2021 року звернувся з позовом, в якому просив зобов`язати директора ОСОБА_2 надати йому щорічну оплачувану відпустку з 01.06.2021 пропорційно відпрацьованого ним часу, оскільки строк його трудового договору закінчується 31.05.2021.

Свої вимоги мотивував тим, що директор КУ ССШ I-III ступенів № 10 ім. Героя Радянського Союзу О.Бутка м. Суми ОСОБА_2 відмовила надати йому оплачувану щорічну відпустку і продовжити трудовий договір. Цими діями директор ОСОБА_2 показала свою неповагу до нього та принизила його не тільки як людину, але і як молодого спеціаліста. ОСОБА_1 не один раз повідомляв директора ОСОБА_2 , що він потребує не грошову компенсацію за не використану щорічну відпустку, а оплачувану щорічну відпустку, оскільки відпустка входить в стаж роботи. Також йому потрібна відпустка для відпочинку. Він працював вчителем німецької мови з 01.09.2020. Відповідно до наказу від 31.08.2020 про прийняття його на роботу, він працював в учбовому закладі з 01.09.2020 по 31.05.2021. У зв`язку з цим просить суд терміново зобов`язати директора ОСОБА_2 надати йому щорічну оплачувану відпустку з 01.06.2021 пропорційно відпрацьованого ним часу, оскільки строк його трудового договору закінчується 31.05.2021.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 липня 2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що особливістю строкового трудового договору є встановлення сторонами моменту його припинення в процесі влаштування особи на роботу. Даючи згоду на укладення строкового трудового договору, працівник заздалегідь зобов`язується виконувати доручену трудову функцію протягом обумовленого проміжку часу. Закінчення строку є юридичним фактом, із настанням якого учасники трудових відносин мають право припинити їх без пояснення будь-яких причин цього кроку. Отже, працівник, укладаючи строковий трудовий договір, надає добровільну згоду на його припинення у визначений сторонами в трудовому договорі строк. З огляду на викладене враховуючи, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу з 01 вересня 2020 року по 31 травня 2021 року, відповідно до наказу № 219-к від 31.08.2020, був ознайомлений з ним, що посвідчив власним підписом 01.09.2020, таким чином надав добровільну згоду на його припинення у визначений строк, а саме 31.05.2021, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає, що директор КУ Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 10 імені Героя Радянського Союзу О. Бутка ОСОБА_2 не є належним відповідачем.

Суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, тобто судом була встановлена відсутність порушеного права або оспорюваного законом інтересу позивача, оскільки діючим законодавством не передбачені гарантії надання щорічної відпустки після закінчення строкового трудового договору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення фактичних обставин справи, помилкового тлумачення законів, порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення, та винести нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, суддя Ковпаківського районного суду у своєму судовому рішення помилково тлумачить ст. 3 Закону Про відпустки. Крім того, відповідно до статті 8 Конституції України закони України не можуть суперечити Конституції України. Якщо закони України та інші нормативно-правові акти суперечать Конституції України, то перевагу має Конституція України, оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу. Також вказує, що в листі Міністерства юстиції України від 26.12.2008 «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії зазначено наступне: п.3. у разі існування неузгодженості між актами, виданими одним й тим же органом, але які мають різну юридичну силу, застосовується акт вищої юридичної сили. Наприклад, у випадку суперечності норм закону та Конституції України ( 254к/96-ВР ), які прийняті Верховною Радою України - колізія вирішується на користь Конституції, яка має найвищу юридичну силу. В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено наступне: з метою усунення недоліків при розгляді трудових справ звернути увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП, і інших актів законодавства України.

Крім того, суддя зазначив в даному судовому рішенні наступне: «суд вважає, що директор Комунальної установи Сумська спеціалізована школа І-ІИ ступенів № 10 ім. Героя Радянського Союзу О. Бутка ОСОБА_2 не є належним відповідачем», але не обґрунтовує свої думки, чому він так вважає. Однак, директор пенсійного віку КУ ССШ І-ІІІ ступенів №10 ім. Героя Радянського Союзу О. Бутка м. Суми Сумської області ОСОБА_2 відмовила надати йому оплачувану щорічну відпустку і незаконно його звільнила. Цими діями директор школи показала свою неповагу до нього та принизила, не тільки як людину, але і як молодого спеціаліста. Він не один раз повідомляв директора, що потребую не грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, а оплачувану щорічну відпустку, оскільки відпустка входить в стаж роботи. Також йому потрібна ця відпустка для відпочинку. Директор по відношенню до нього порушила перелік законів України. Порушення директором статті 43 Конституції України полягає в порушенні його права заробляти та в незабезпеченні здорових умов праці. Відповідно до ст.3 Закону України «Про відпустки» йому має бути надано щорічну оплачувану відпустку пропорційно відпрацьованого мною часу. Відповідно до вищезазначених законів України, директор повинна була надати йому відпустку з 01.06.2021 на період 50 днів, тобто до 20.07.2021. Тобто трудовий договір повинна була продовжити до 20.07.2021 року, але не зробили цього. А це значить, що нею були порушені строки трудового договору. Доказами у відмові надати йому оплачувану щорічну відпустку є оригінал заяви про надання йому щорічної оплачуваної відпустки, оригінал відповіді на його заяву. Доказами звільнення його з посади 31.05.2021 року є його трудова книжка і копія наказу про звільнення.

Від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що згідно довідки від 17.06.2021 № 01-12/254, - позивач був звільнений у зв`язку з закінченням строку строкового трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України) згідно наказу № 102-к від 31.05.2021. За травень 2021 року йому була нарахована заробітна плата в розмірі 17318,13 грн., в тому числі: заробітна плата за відпрацьований час (18 «днів) 6133,63 грн.; компенсація за невикористану відпустку (50 к/днів) 10584,50 грн. Платіжні доручення та відомості з печатками казначейства й банку свідчать про те, що кошти надійшли на рахунок працівника 28.05.2021.Таким чином, 28.05.2021 року позивач по справі реалізував своє право на одержання грошової компенсації замість невикористаних днів відпустки, що виключає реалізацію права використати відпустку в натурі, а відповідача відповідного зобов`язання надати позивачу щорічну оплачувану відпустку з 01.06.2021 пропорційно до відпрацьованого позивачем часу.

Також зазначав, що суд першої інстанції вірно встановив суб`єктний склад учасників справи (в тому числі в частині неналежного відповідача), що судом першої інстанції у силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Позивач в судове засідання не з`явився, але про час та місце проведення був належним чином повідомлений.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав та просив в її задоволенні відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 13.05.2021 звернувся із заявою до директора Комунальної установи Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №10 імені Героя Радянського Союзу О. Бутка Купреєвої Н.М. про продовження трудового договору та надання оплачуваної щорічної відпустки з 01.06.2021 (а.с. 4, 9) у разі не продовження трудового контракту.

27.05.2021 ОСОБА_1 отримав відповідь, в якій було зазначено, що він у заяві від 31.08.2020 про прийняття на роботу вказав, що просить призначити на посаду вчителя німецької мови з 01.09.2020 по 31.05.2021, тобто прийнятий за умовами строкового трудового договору до 31.05.2021. Термін строкового трудового договору закінчується 31.05.2021, а щорічну відпустку просить надати з 01.06.2021. Згідно трудового законодавства отримає компенсацію за невикористану щорічну відпустку (а.с. 10).

Згідно наказу № 219-к від 31.08.2020 про прийняття на роботу, - ОСОБА_1 прийнятий на роботу з 01.09.2020 по 31.05.2021 на підставі заяви (а.с. 19).

Згідно наказу № 102-к про припинення трудового договору (контракту), - звільнено 31.05.2021 ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку строкового трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України) (а.с.20).

Згідно довідки від 17.06.2021 № 01-12/254, - ОСОБА_1 був звільнений у зв`язку з закінченням строку строкового трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України) згідно наказу № 102-к від 31.05.2021. За травень 2021 року була нарахована заробітна плата в розмірі 17318,13 грн., в тому числі: заробітна плата за відпрацьований час (18 р/днів) 6133,63 грн.; компенсація за невикористану відпустку (50 к/днів) 10584,50 грн. Податки та збори складають 3550,21 грн. До видачі - 13767,92 грн. Заробітна плата за першу половину травня в розмірі 2057,17 грн. була перерахована, згідно платіжного доручення № 473 від 12.05.2021, заробітна плата за другу половину травня та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 11710,75 грн. була перерахована згідно платіжного доручення № 606 від 27.05.2021. Платіжні доручення та відомості з печатками казначейства й банку свідчать про те, що кошти надійшли на рахунок працівника 28.05.2021 (а.с. 21).

Згідно статті 45 Конституції України, - кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Закон України «Про відпустки» встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України (стаття 1 Закону).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки», - право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Право на відпустки забезпечується:

гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про відпустки». - конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником i власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніше, як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Зміна термінів надання відпусток, відображених у графіку, може бути проведена за узгодженням сторін трудового договору i за умови виникнення обставин, що змушують перенести щорічну відпустку. Якщо працівник просить перенести відпустку, наприклад за сімейних обставин, на інший період чи надати її в стислі терміни i роботодавець не заперечує щодо зміни у графіку періоду використання ним відпустки, то це не вбачається порушенням законодавства про відпустки.

Згідно зi ст. 21 Закону України «Про відпустки», - заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Водночас, відповідно до параграфу 2 ст. 7 Конвенції № 132 «Про оплачувані відпустки (переглянута в 1970 році)», ратифікованої Законом України від 29.05.2001 №2481-ІІІ, суми, що належать до виплати за час відпустки (частину), виплачуються зацiкавленiй особi до вiдпустки, якщо iнше не передбачене угодою, яка стосується цiєї особи i роботодавця.

У листі Мінсоцполітики від 05.01.2012 № 7/13/133-12, дані роз`яснення, що інший строк виплати відпусткових повинен бути передбачений угодою між роботодавцем і працівником. Працівник може зазначити цей момент у своїй заяві на надання відпустки, а роботодавець - у наказі про надання відпустки.

Отже, враховуючи положення названої статті Конвенцiї i те, що конкретний перiод надання щорiчної вiдпустки або її частини узгоджується мiж працiвником та роботодавцем, а за потреби частину щорiчної вiдпустки працівник може отримати у стислi термiни, то в своїй заявi працiвник може висловити своє бажання про одержання заробiтної плати за неї в термiни, визначенi мiж ним i роботодавцем.

Згідно ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки», - щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються зокрема: жінкам, які мають двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю; одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

З викладеного вбачається, що щорічна відпустка надається працівнику відповідно до встановленого графіку, узгодженого між працівником та роботодавцем. Разом з тим, певній категорії працівників щорічна відпустка може надаватися поза межами графіку відпусток за їх бажанням в зручний для них час. Надання відпустки в зручний для працівника час передбачає, що під час складання графіка відпусток насамперед з`ясовується, коли працівнику, який має відповідне право, буде зручно отримати відпустку, а не те, що працівник може використовувати право на відпустку на власний розсуд.

Проте, право працівника на використання відпустки із подальшим звільненням передбачено ст. 3 Закону України «Про відпустки» (далі Закон №504).

За змістом ст.3 Закону №504 за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Відповідно до абз. 6 ст.6 Закону № 504 керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 р. № 346 затверджено Порядок надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам ( далі Порядок).

Пунктами 1-2,4,5 Порядку передбачено, що право на щорічну основну відпустку мають керівні працівники закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічні, науково-педагогічні працівники та наукові працівники, які перебувають у трудових відносинах з установами, організаціями, підприємствами (далі - установи) незалежно від форм власності та їх галузевої належності. Право керівних, педагогічних, науково-педагогічних (крім тих, що працюють у закладах освіти та навчальних (педагогічних) частинах (підрозділах) інших установах і закладах) та наукових працівників на щорічну основну відпустку повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи в установі. За другий та наступні роки роботи відпустка надається згідно з графіками, які затверджуються власником установи або уповноваженим ним органом за погодженням з профспілковим чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Керівним, педагогічним, науковим і науково-педагогічним працівникам закладів освіти та навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів щорічна основна відпустка повної тривалості, визначеної в додатку до цього Порядку, у перший та наступні роки надається у період літніх канікул незалежно від часу прийняття їх на роботу. Графік надання відпусток педагогічним працівникам складається з урахуванням можливості проведення регулярних консультацій для учнів, складання іспитів якими перенесено на осінь. Керівним, педагогічним, науковим і науково-педагогічним працівникам закладів освіти та навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів у разі необхідності санаторно-курортного лікування щорічна основна відпустка або її частина може надаватися протягом навчального року, якщо це передбачено колективним договором. Особам, які працюють в установі на умовах неповного робочого часу, у тому числі особам, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, надається щорічна основна відпустка повної тривалості. Перенесення щорічної основної відпустки, поділ її на частини та відкликання з відпустки провадиться відповідно до умов, передбачених статтями 11 та 12 Закону України "Про відпустки".

Педагогічним і науково-педагогічним працівникам невикористана частина щорічної основної відпустки, за умови її поділу, повинна бути надана, як правило, в період літніх канікул, а в окремих випадках, передбачених колективним договором, - в інший канікулярний період. За бажанням керівних працівників закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічних, науково-педагогічних працівників та наукових працівників частина щорічної основної відпустки, якщо вона надається за 1996-1997 і наступні робочі роки, замінюється грошовою компенсацією за можливості забезпечення їх у відповідний період роботою. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної основної відпустки не повинна бути менша ніж 24 календарних дні. У разі звільнення керівних працівників закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічних, науково-педагогічних працівників та наукових працівники їм виплачується грошова компенсація за всі не використані ними дні щорічної основної відпустки. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових і науково-педагогічних працівників закладів освіти та навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за невикористані ними дні щорічної основної відпустки з розрахунку повної її тривалості, а особам, які до звільнення пропрацювали менш як 10 місяців, - пропорційно до відпрацьованого ними часу (з розрахунку тривалості щорічної основної відпустки за кожний відпрацьований місяць 5,6; 4,2 і 2,8 календарних дня за тривалості щорічної основної відпустки відповідно 56, 42 і 28 календарних днів). Згідно розділу 111 додатку тривалість щорічної основної відпустки для вчителів ( всіх спеціальностей) 56 календарних днів.

Необхідність виплати грошової компенсації за невикористану відпустку обумовлена КЗпП та Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504). Так, відповідно до ст. 83 КЗпП та ст. 24 Закону № 504, - у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, - підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно сформульованого правового висновку Верховного Суду в постанові від 16 листопада 2020 року, справа № 753/5107/18, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Особливістю строкового трудового договору є встановлення сторонами моменту його припинення в процесі влаштування особи на роботу. Даючи згоду на укладення строкового трудового договору, працівник заздалегідь зобов`язується виконувати доручену трудову функцію протягом обумовленого проміжку часу. Закінчення строку є юридичним фактом, із настанням якого учасники трудових відносин мають право припинити їх без пояснення будь-яких причин цього кроку.

Аналізуючи наведене є підстави стверджувати, що в межах строку дії строкового трудового контракту, вчитель має право використати своє право на щорічну основну відпустку у разі його бажання до закінчення дії строкового контракту, у цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки і днем звільнення буде останній день відпустки.

Висновки суду першої інстанції викладені у рішенні «з аналізу ч. 2 ст. 3 КЗпП України вбачається, що якщо працівник звертається до роботодавця із заявою про реалізацію права на відпустку із подальшим припиненням строкового трудового договору і тривалість цієї відпустки (повністю або частково) перевищує строк дії трудового договору, то керівник установи може й відмовити у задоволенні такого прохання» є помилковим, оскільки право позивача на відпочинок в межах строку дії строкового трудового контракту гарантований Конституцією України і відповідає принципу пропорційності та верховенству права, який може бути використаний з дотриманням наведеного Порядку. Помилковий висновок суду не вплинув на правильність вирішення спору. В іншій частині висновки суду є послідовними і відповідають наведеним нормам матеріального права.

Крім того, на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення позивач вже не був працюючим в установі, та йому вже була виплачена компенсація за невикористану відпустку.

Щодо неналежності відповідача у справі, що колегія зауважує, що відповідач є одночасно і посадовою особою, яка має право представляти інтереси учбового закладу в суді відповідно до ч.3 ст. 56 ЦПК України, як його керівник

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

В зв`язку з тим, що дана трудова справа є справою незначної складності згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 грудня 2021 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю.Кононенко

В.І. Криворотенко