Справа № 755/926/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" травня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Гончарука В.П.,

за участі секретарів: Гриценко О.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 06 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстрований в реєстрі № 3649.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продаж квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С.

Про те, що позивач уклала саме договір купівлі-продаж квартири, яка є єдиним її житлом, остання усвідомила лише зі сплином часу, та як мала психічні та поведінкові розлади та перебувала в той час в пригніченому стані та фактично не усвідомлювала значення своїх дій, а також за її твердженням на час укладання оспорюваного правочину перебували під впливом тяжких обставин та була введена в оману та вчинила даний правочин на вкрай невигідних умовах для себе, а також з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила суд визнати оспорюваний правочин недійсним з підстав що за її твердженням на час укладання оспорюваного правочину вона перебували під впливом тяжких обставин та була введена в оману та вчинила даний правочин на вкрай невигідних умовах для себе та не усвідомлювала значення своїх дій.

Відповідно до медичної документації позивач звернулася 21.09.2015 року до ПП «Сантана-М», де їй було поставлено діагноз: F.11.30. Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром відміни неускладнений. У зв`язку з покращенням самопочуття, була виписана з даного лікувального закладу 14.09.2017 року з діагнозом F.11.22. Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності в даний час під клінічним спостереженням на підтримуючій або замісні терапії.

Укладення даного спірного договору передувала така обставина як хвороба батька позивача ОСОБА_5 , для його лікування позивачу потрібні були кошти, яких в позивача на той момент не було. Знайома позивача - ОСОБА_6 повідомила що в неї є знайомий який зможе надати в борг кошти.

Так на початку жовтня 2015 року позивач та відповідач домовились що відповідач надасть у борг позивачу 25 000 Доларів США, але за умови передавання квартири позивача в заставу. Так як у позивача не було інших джерел отримання коштів, остання погодилася на умови відповідача.

06.10.2015 року позивач та відповідач знаходилися в приватного нотаріуса Войтовського В.С. позивач усвідомлюючи зміст договору якого підписує, але була переконана що житло у неї забирати не будуть, що даний договір є лише гарантією виконання позивачем обов`язку по поверненню позики відповідачу. В той же день відповідач надав позивачу 20 000 Доларів США, та надав на підпис договір позики, зміст даного договору позивач не усвідомлювала, але до листопада 2016 року щомісячно повертала відповідачу позику, загалом сплатила 10 000 Доларів США. Зі змісту договору позики вбачалося що позивач позичив 89 080 грн., що еквівалентно 4 000 Доларів США. Коли позивач припинила сплачувати відповідачу кошти, відповідач почав погрожувати висилити її з квартири, так як квартира була у власності відповідача.

Отже позивач стверджує що на момент укладення спірного договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а також те, що договір було укладено на вкрай не вигідних умовах.

18 січня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, розгляд справи постановлено провести в порядку загального позовного провадження.

Позивач в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги, наполягала на скасуванні оспорюваного правочину та фактично називала декілька підстав для визнання вказаного договору купівлі - продажу недійсним.

Представники позивача в судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог з обставин, що викладені в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог, наполягаючи на тому, що оспорюваний договір було вчинено вкрай на не вигідних умовах для позивача та остання в силу обставин, що склалися не могла розуміти значення своїх дій та об`єктивно керувати своїми діями.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях та відзиві на позовну заяву, які містяться в матеріалах справи. Крім того, пояснив, що заперечують проти позовних вимог повністю з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість. Також відповідач у відзиві на позовну заяву наголошував що спір між даним сторонами де предметом був вказаний договір вже було досліджено Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/18402/16-ц та рішенням від 26.06.2018 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .

Дане рішення набрало законної сили.

Відповідач підтримав в судовому засіданні думку свого представника, заперечував щодо задоволення позовних вимог крім того спростовував пояснення позивача по справі щодо умов укладання вказаного оспорюваного правочину, обставин спілкування позивача та відповідача та зазнаначав, що своїми діями позивач намагається ввести суд в оману.

Суд заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, що 06 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець ОСОБА_1 передає, а покупець ОСОБА_3 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 та сплачує за неї обумовлену цим договором грошову суму .

Відповідно до п. 4 договору, ціна продажу квартири, становить 500 000,00 гривень, що становить еквівалент 25 000,00 доларів США, які покупець сплатив продавцю в повному обсязі до моменту підписання цього договору. Взаємних претензій щодо порядку розрахунків за цим договором, сторони одна до одної не мають.

Крім того, 06 жовтня 2015 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позикодавець ОСОБА_3 передав у власність позичальника ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 89 080 гривень, що еквівалентно 4 000 доларів США, відповідно до середньокомерційного курсу продажу долару США до гривні встановленого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день укладання цього договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому .

Згідно до вимог ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно з ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч.1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частино 1 статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

В судовому засіданні позивачем чи її представником не було надано до суду належних та допустимих доказів того, що на момент укладання оспорюваного правочину позивач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними .

Також, як було встановлено в судовому засіданні, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 26 червня 2018 р. ( справа №755/18402/16-ц) позивачу ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позовних вимог, а саме у визнанні договору купівлі - продажу спірної квартири удаваним, предметом розгляду по даній справі також був договір від 06 жовтня 2015 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за умовами якого продавець ОСОБА_1 передає, а покупець ОСОБА_3 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Дане рішення набрало законної сили та відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, що були встановлені даним рішенням повторному доказуванню не підлягають.

При розгляді вказаної справи позивач ОСОБА_1 не повідомляла суд, що вона не розуміла значення своїх дій в момент укладання оспорюваного договору купівлі - продажу, а навпаки повідомляла суд, що вона перебувала в край скрутному фінансовому становищі та потребувала коштів на лікування свого батька , що й стало підставою для укладання оспорюваного правочину та вказаний договір було укладено як забезпечення виконання за зобов`язанням по договору позики.

Аналогічні пояснення позивач надала й при розгляді даної справи, вказуючи на той факт, що фактично відповідач ввів її в оману при укладанні договору купівлі - продажу та фактично укладання даного договору мало на меті укладання договору застави, як гарантія виконання зобов`язання за договором позики, а також те, що вона повністю не усвідомлювала значення своїх дій, так -як була у пригніченому стані, що був викликаний переживаннями пов`язаними з хворобою її батька, а також у зв`язку з вживанням наркотичних засобів.

Частиною 1 статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 229 даного Кодексу визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Даючи оцінку доводам позову про недійсність правочину та порушення оспорюваним договором прав позивача суд керується положеннями цивільного законодавства, які встановлюють умови чинності правочинів, підстави визнання правочину недійсним та визначають правові наслідки недійсності правочинів.

Як вказано в п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення

правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК

зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за

клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину

недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку

судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до

статті 212 ЦПК.

Вказане клопотання позивачем чи її представником не було заявлено в встановленому вимогами цивільно - процесуального законодавства , не надано до суду докази в обґрунтуванням своїх вимог, для визнання оспорюваного правочину недійсним позивачем та її представниками називалися ряд підстав.

Частиною 4 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Керуючись ст.ст. 202, 203, 225, 230, 233,655, 656 Цивільного кодексу України, п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, ст.ст. 2, 10, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 209, 210, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ), третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович (м. Київ вул. Мала Житомирська, 10 к.35), про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 травня 2020 року.

Суддя: