621/379/15-ц
2-п/621/11/21
УХВАЛА

іменем України

21 грудня 2021 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області у складі:

судді Бібіка О.В.

за участю секретаря судового засідання Гридасової М.Я.

учасників справи: представника заявника - адвоката Доценко Н.В.

представника позивача - Станішевського Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про перегляд заочного рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 березня 2015 року у цивільній справі № 621/379/15 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20 березня 2015 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № HAD0G101270053 від 07.06.2007 року у розмірі 244927 грн. 41 коп. та судові витрати.

08.11.2011 до суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення. Просила поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.

В обґрунтування заяви вказала, що відповідач ОСОБА_2 копію заочного рішення не отримувала, про його існування їй стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень 04.11.2021, жодних судових повісток про виклик у судове засідання на адресу місця проживання не надходило. Крім того, зазначає про те, що ухвалення заочного рішення призвело до подвійної відповідальності відповідача, оскільки рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.08.2012 у справі № 2011/861/2012 з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 13461,06 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07.10.2011 складає 107284,62 грн. Вважає, що позов подано поза межами строку позовної давності, умови договору істотно порушують баланс договірних відносин, що призвело до надмірного нарахування пені, що відповідач ОСОБА_2 була позбавлена можливості довести у судовому засіданні.

09.12.2021 від представника АТКБ "Приватбанк" Безменка М.Є. надійшов відзив на заву про перегляд заочного рішення, в якому просив у задоволенні заяви відмовити, вважав доводи представника заявника необгрунтованими.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 підтримала заяву, просила заочне рішення скасувати.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні просив у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовити з підстав, зазначених у відзиві.

Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного:

Згідно з положеннями частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

17.02.2015 ПАТ КБ "Привтабанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним догоовром № HAD0G101270053 від 07.06.2007 у розмірі 15175,18 доларів США, що за курсом 16,14 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.02.2015 складає 244927,41 грн.

В забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_3 було укладено договір поруки з ОСОБА_2 відповідно до вимог ст. ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники (а.с. 14)

На адресу відповідача ОСОБА_2 , зазначену у позові: АДРЕСА_1 , судом було направлено судову повістку про виклик у судове засідання, призначене на 11 год 00 хв 05.03.2015, разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами, рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням, яка повернулася до суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 42-43)

Судом було повторно направлено судову повістку на ім`я ОСОБА_2 про виклик у судове засідання, призначене на 20.03.2015, яка повернулася до суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 59-60)

Крім того, відповідачем ОСОБА_2 не отримано копію заочного рішення, оскільки судова кореспонденція також повернулася на адресу суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 64-65)

Таким чином, аналіз матеріалів справи свідчить про неналежне повідомлення судом відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи на 05.03.2015 та 20.03.2015, в якому ухвалене заочне рішення, оскільки, згідно з довідками поштових установ, конверти з судовими повістками поверталися до суду без вручення адресату із позначкою «за закінченням терміну зберігання», а приписи ЦПК України на момент ухвалення заочного рішення, не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

До аналогічних правових висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18).

Неналежне повідомлення відповідача ОСОБА_2 потягло за собою обмеження доступу до суду та ефективного захисту свої прав.

Відповідно статті 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Відповідно до частини другої статті 228 ЦПК України (в редакції чинній станом на час виникнення правовіднсин) заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до статті 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Перебіг процесуального строку, відповідно до статті 123 ЦПК України, починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Наслідки пропущення процесуальних строків, визначені статтею 126 ЦПК України, згідно якої право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (рішення в справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року).

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.

Так, розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).

Одним з найбільш складних питань у процесі прийняття рішення про поновлення строку звернення до суду є визначення критеріїв, за якими суд може визнати причини попуску строку поважними, а підстави для його поновлення виправданими з метою досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи.

Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції» [4]); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).

Крім того, ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).

За наведеного, клопотання відповідача ОСОБА_2 про поновлення строку на звернення із заявою про перегляд заочного рішення підлягає задоволенню.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у п. 1 ст. 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Новий судовий розгляд є необхідним для формування єдиної судової практики у цій категорії справ, що є одним із фундаментальних принципів верховенства права, а саме принцип правової визначеності.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

У пункті 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2018 у справі № 925/308/18 (провадження № 12-10гс20) зазначено, що здійснюючи тлумачення положень Конвенції ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28.05.1985 у справі "Ашингдейн проти Великої Британії" (Ashingdane v. the. UnitedKingdom). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення від 04.12.1995 у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France).

У постанові Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 462/3542/16-ц (провадження № 61-7677св18) зроблено висновок, що ЦПК України передбачає дві форми перегляду заочного рішення: загальну (перегляд в апеляційному порядку) та спеціальну (перегляд судом, який виніс заочне рішення, за заявою відповідача). При цьому до основних ознак апеляційного перегляду заочного рішення можна віднести наступні: а) здійснюється судом вищої інстанції; б) апеляційну скаргу можуть подати сторони (відповідач лише у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення) та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки. Таким чином, процесуальним законом визначено спеціальний порядок перегляду заочного рішення, який проводиться судом, що його ухвалив, і лише за письмовою заявою відповідача. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення.

Відповідно до ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Відповідна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 належним чином не була повідомлена про розгляд справи та була позбавлена можливості надати докази на спростування позову.

Крім того, обставини, на які посилається заявник, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, з метою забезпечення відповідачу доступу до правосуддя, належить скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Що стосується вимог про зупинення ВП №49881420, відкритого Зміївським відділом держаної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на підставі виконавчого листа, виданого Зміївським районним судом Харківської області у справі № 621/379/15-ц, то вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

За імперативними приписами п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ "Про виконавче провадження", скасування або визнання не чинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, тягне за собою безумовне закінчення виконавчого провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 286-288 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про перегляд заочного рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 березня 2015 року у цивільній справі № 621/379/15 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Скасувати заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 березня 2015 року у цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та призначити судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 13 год 00 хв 20 січня 2022 року, з викликом учасників справи.

В іншій частині заяви - відмовити.

Визначити відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складено 22.12.2021.

Суддя -