Справа № 357/4004/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 червня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Сокур О. В.,

представника позивача - Овчаренко Д.К.,

представника третьої особи - Приймак О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 23 червня 2015 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого, він передав у власність ОСОБА_4 грошові коти в розмірі 400 000 доларів США, а ОСОБА_4 прийняв у власність від нього грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США та зобов`язався повернути суму позики до 01 липня 2016 року. Пунктом 4 договору позики від 16 липня 2014 року визначено, що грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США отримані Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі, що підтверджується підписанням даного Договору. Отже, між ним та ОСОБА_4 було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики та підписи сторін на договорі позики від 23 червня 2015 року свідчать про його укладання та передачу ним ОСОБА_4 та відповідно отримання ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 400 000 доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 21 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Губенко Тетяни Анатоліївни з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 та приватним нотаріусом відкрито спадкову справу № 13/2016. Вимоги щодо повернення основної заборгованості, відповідачем залишено без задоволення, основний борг так і не повернутий, що стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою. Вважає, що на корить позивача, станом на момент звернення з даною позовною заявою до суду, підлягає стягненню сума позики в розмірі 400 000 доларів США, що еквівалентно 10 808 813,20 гривень ( курс гривні до іноземних валют за даними НБУ станом на 05.04.2019року становить 1 долар США - 27,022033 грн. ). Просив суд прийняти рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 , як спадкоємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 400 000 доларів США, що еквівалентно 10 808 813,20 гривень та судові витрати покласти на відповідача ( а. с.2-4 том 1 ).

Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Л.М. від 17 квітня 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову було відмовлено.

Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Л.М. від 16 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Проведення підготовчого засідання призначено на 13 червня 2019 року ( а. с.12-13 том 1 ).

Ухвалою суду від 13 червня 2019 року залучено до участі у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, у якості третьої особи ОСОБА_3 ( а. с. 42-43 том 1 ).

06 серпня 2019 року за вх. № 28298 судом отримано письмові пояснення щодо позовної заяви про стягнення боргу за договором позики від 05.05.2019 року, які підписані представником третьої особи - адвокатом Приймак О.Ю., в яких просив суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовної зави ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 , як спадкоємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у сумі 400 000 доларів США ( а. с. 59-62 том 2 ).

05 вересня 2019 року за вх.№ 32629 судом отримано завірену належним чином копію спадкової справи № 13/2016 заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ( а. с. 73, 74-141 том 1 ).

Ухвалою суду від 23 вересня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 05 листопада 2019 року ( а. с. 154 том 1 ).

Ухвалою суду від 05 грудня 2019 року зупинено провадження у справі до вирішення Київським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 21 липня 2017 року у справі № 357/1018/16-ц та повернення матеріалів справи до Білоцерківського міськрайонного суду ( а. с. 191-192 том 1 ).

Ухвалою суду від 30.01.2020 року провадження у даній справі поновлено та проведення судового зсідання призначено на 17 лютого 2020 року ( а. с. 193 том 1).

Ухвалою суду від 17 лютого 2020 року призначено по справі почеркознавчу експертизу, провадження по справі на час проведення експертизи зупинено.

Розпорядженням № 275 від 26 вересня 2020 року призначено повторний автоматизований розподіл справи, так як у судді Кошель Л.М. закінчилися повноваження у зв`язку з відставкою ( а. с. 226 том 1 ).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2020 року головуючим суддею визначено Орєхова О.І.( а. с. 227 том 1 ).

На виконання ухвали суду було проведено почеркознавчу експертизу у справі № 357/4004/19 від 20.11.2020 року та на адресу суду надійшов висновок експертів ( а. с. 236-240 том 1 ).

Ухвалою судді від 09 грудня 2020 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі на 21 січня 2021 року ( а. с. 245-246 том 1 ).

21 січня 2021 року суд протокольно ухвалив закрити підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті на 01.03.2021 року ( а. с. 3-5 том 2 ).

По справі неодноразового оголошувалася перерва з різних підстав ( а. с. 13-16, 25-26 том 2 ).

Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року в задоволенні заяви третьої особи ОСОБА_3 про відвід судді було відмовлено та зупинено провадження ( а. с. 27-31 том 2 ).

Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Б.І. від 02.04.2021 року у задоволенні заяви третьої особи ОСОБА_3 про відвід судді Орєхова О.І. від розгляду справи № 357/4004/19, відмовлено ( а. с.32-33 том 2 ).

Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року відновлено провадження та призначено судове засідання у справі на 24 травня 2021року ( а. с. 35-36 том 2 ).

24 травня 2021 року по справі було оголошено перерву до 24.06.2021 року ( а. с.41-43 том 2 ).

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Овчаренко Д.К. підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив вимоги позивача ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 400 000 доларів США, що еквівалентно 10 808 813,20 гривень ( курс гривні до іноземних валют за даними НБУ станом на 05.04.2019 року становить за 1 долар США - 27,022033 грн ) та судові витрати.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення, з якого вбачається, що судова повістка про слухання справи в Білоцерківському міськрайонному суді 24.06.2021 року відповідачем була отримана 28 травня 2021 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

З боку відповідача ОСОБА_2 заяв та клопотань на адресу суду не надходило, як не надходило і відзиву на позов позивача.

Представник третьої особи - адвокат Приймак О.Ю. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача та просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Просив стягнути з позивача на користь третьої особи понесені останнім витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки, належним чином повідомлений відповідач ОСОБА_2 не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за можливим по даній справі провести заочний розгляд.

24 червня 2021 року суд протокольно ухвалив провести розгляд справи в заочному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до договору позики від 23 червня 2015 року, укладеного мж ОСОБА_1 ( надалі - Позикодавець ) та ОСОБА_4 ( надалі - Позичальник ), Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США ( п. 1 Договору ) та зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики з урахуванням процентів в строк, визначений даним Договором.

Відповідно до п. 2 цього Договору, Строк надання позики Позичальникові становить до 01липня 2016 року. Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, з урахуванням процентів, не пізніше 01 липня 2016 року. Позичальник має право достроково повернути Позикодавцеві суму позики, з урахуванням процентів. Позика вважається повернутою в момент отримання Позикодавцем від Позичальника суми позики, з урахуванням процентів.

Розмір процентів становить 3% на місяць, від суми позики. Проценти сплачуються за вибором Позичальника, або щомісячно, або під час повернення суми позики ( п. 3 Договору позики).

Грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США отримані Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі, що підтверджується підписанням даного Договору ( п. 4 цього Договору ).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що свідчить в матеріалах справи свідоцтво про смерть ( а. с. 7 ).

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач зазначає, що оскільки відповідач ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після померлого ОСОБА_4 , то останній повинен відшкодувати йому як спадкоємець грошові кошти за договором позики від 23.06.2015 року в розмірі 400 000 доларів США, що еквівалентно 10 808 813,20 гривень.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми ( договори ).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, підписання договору позики грошей від 23.06.2015 року свідчить про те, що сторонам всі умови даного Договору цілком зрозумілі і вони вважають їх справедливими по відношенню до них.

Вказаний договір був прочитаний та підписаний сторонами.

Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК).

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 2 статті 1049 ЦК України, позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, закон не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін чи на вимогу однієї зі сторін такий договір може бути нотаріально посвідчений (частина четверта статті 209 ЦК України). Виходячи з цього, для визначення факту укладення договору позики, нотаріальна форма договору не є визначальною.

Зазначена позиція міститься в постанові КЦС ВС від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, провадження № 61-22477св18.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Висновком проведеної у справі за клопотанням третьої особи судової почеркознавчої експертизи № 8056/8057/20-32 від 20.11.2020 року підтверджується, що підпис від імені ОСОБА_4 , що міститься ліворуч від друкованого тексту «В.В. Либа» в графі «Позичальник» в договорі позики від 23.06.2015 року, виконаний ОСОБА_4 ( а. с. 236-40 том 1 ).

Таким чином, дослідженими судом доказами підтверджується той факт, що між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір позики у відповідності до якого ОСОБА_4 отримав 23.06.2015 року в борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 400 000 доларів США, які він зобов`язувався повернути в строк до 01.07.2016 року і вказаний договір був підписаний зі сторони позичальника особисто ОСОБА_4 .

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання - ч.1 ст.625 ЦК України.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановлено, що сума боргу за договором позики на час звернення до суду ОСОБА_4 не повернута.

Як встановлено та зазначено вище, Позичальник за договором позики від 23.06.2015 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно матеріалів спадкової справи № 13/2016 заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач по справі ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. з заявою про прийняття спадщини, як спадкоємиць за законом п`ятої черги спадщини, яка залишилася після померлого ( а. с. 74 том 1 ).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_5 ( батько померлого ), ОСОБА_6 (син померлого ), ОСОБА_7 ( дружина померлого ), які є спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 відмовилися від належної їм частки у спадщині на користь онука померлого ОСОБА_2 ( а. с. 93 на зворотному листі, 95на зворотному листі, 98 том 1 ).

Зазначене підтверджується і рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Так, вказаним судоми рішенням встановлено, що спадкоємці першої черги відмовилися від належної їм частки у спадщині за законом на користь онука померлого ОСОБА_2 , який як спадкоємець п`ятої черги прийняв спадщину після смерті свого померлого дідуся ОСОБА_6 шляхом звернення до нотаріуса з заявою від 21.07.2016 року про прийняття спадщини.

Постановою Апеляційного суду Київської області ід 08 травня 2018 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з частиною першою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Отже, як встановлено та зазначено вище, єдиним спадкоємцем після померлого ОСОБА_4 є його онук ОСОБА_2 .

Борги спадкодавця - це майнові зобов`язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами-кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати їх.

Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Отже, у спадкоємця (ів) виникає зобов`язання задовольнити вимоги кредитора лише в межах майна, одержаного у спадщину.

У такому разі, суди мають з`ясувати обставини того, хто із спадкоємців прийняв спадщину, належність спадкодавцю на момент смерті будь-якого рухомого чи нерухомого майна, його вартість; дотримання кредитором визначеного у законі строку пред`явлення вимог до спадкоємців.

З огляду на наведене вище та враховуючи приписи статті 1282 ЦК України позивачем ОСОБА_1 не було зазначено у позовній заяві та не надано суду належних та допустимих доказів вартості спадкового майна, одержаного у спадщину відповідачем ОСОБА_2 , у зв`язку з чим суд позбавлений можливості з`ясувати, в яких межах вартості спадкового майна, одержаного у спадщину виник обов`язок спадкоємця ОСОБА_2 перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця.

Отже, матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо вартості спадкового майна, в той час, як згідно зі ст. 1282 ЦК України за невиконаними борговими зобов`язаннями спадкоємці відповідають в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 жовтня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 638/3334/16-ц.

ВС зазначив, що сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18.

Суд зазначив, що відповідно до пункту 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

ВС роз`яснив, що стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

При цьому, на відміну від пред`явлення вимоги безпосередньо до спадкоємців, кредитор, скеровуючи претензію до нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі.

Встановивши, що позивач дізнався про відкриття спадщини у червні 2014 року, а вимогу до спадкоємця, яка прийняла спадщину, пред`явив у березні 2015 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недотримання позивачем передбаченого статтею 1281 ЦК України шестимісячного строку пред`явлення вимоги, що є підставою для відмови у задоволенні позову (постанова від 11.07.2018 у справі № 495/1933/15-ц).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або про встановлення факту смерті особи в певний час не може бути прийнято нотаріусом на підтвердження факту смерті.

В судовому засіданні під час розгляду справи було становлено, що позивач ОСОБА_1 , як кредитор не звертався з претензією до спадкоємця у встановлений законом старок так і до нотаріуса.

З боку представника позивача не було надано жодного належного та допустимого доказу в зворотному.

До того ж, представник позивача підтвердив, що позивач, як кредитор не звертався з претензією до нотаріуса ( претензія кредитора до спадкоємців боржника про повернення боргу ).

Зазначене підтверджується і матеріалами спадкової справи, в якій відсутня претензія ОСОБА_1 , як кредитора до спадкоємця.

Зазначені матеріали спадкової справи містять претензії до спадкоємця лише третьої особи ОСОБА_3 ( а. с. 84 том 1 ), ОСОБА_8 (а. с. 87-88 том 1 ) та ОСОБА_9 ( а. с.103-104, 118-120 том 1 ).

Згідно чинного законодавства, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб, а кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги (ч.1., ч.2 ст.1281 ЦКУ).

В судовому засіданні встановлено, що позивач так і відповідач є родичами, відповідач є сином позивача, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про народження відповідача ( а. с. 80 том 1 ).

Крім того, я встановлено в судовому засіданні та і з матеріалів справи вбачається, що позивач, відповідач та померлий були родичами, а тому позивач був обізнаний про смерть ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, з цього часу позивач ОСОБА_1 , як кредитор мав звернутися з претензією до відповідача, як спадкоємця, так і до нотаріуса, але останній не звертався, лише звернувся з позовом до суду про стягнення боргу з спадкоємця в квітні 2019 року.

Тобто, позивач, як кредитор мав пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину не пізніше шести місяців, що не було останнім зроблено в порушення вимог ст. 1281 ЦК України.

Отже, не пред`явлення вимоги кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі N 640/6274/16-ц, провадження N 61-25487св18.

Аналогічного висновку дійшов і ВС/КЦС в постанові по справі №759/12484/15 від 11.03.2019 року, суд касаційної інстанції підкреслив, що відповідно до частини другої статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. І оскільки банк пропустив цей строк, то боргові зобов`язання спадкоємця перед банком припиняються.

Сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18.

Аналогічні правові висновки також містяться в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017, в справі № 6-2962цс16, в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року № 6-33цс15 та в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 14-53 цс 18.

Враховуючи наведені норми та обставини справи встановлені судом, суд приходить до висновку, що шестимісячний строк для пред`явлення позивачем вимог до спадкоємця боржника, встановлений ст. 1281 ЦК України, вже минув на момент звернення із даним позовом до суду. Оскільки кредитор пред`явив свої вимоги до спадкоємця з порушенням строків, встановлених ст. 1281 ЦК України, які є присічними, що згідно з ч. 4 даної статті позбавляє його права вимоги до відповідача.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.

Оскільки, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то не підлягають і стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати понесені останнім при зверненні до суду.

В судовому засіданні представник третьої особи просив стягнути з позивача понесені третьою особою витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК, докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судові витрати понесені третьою особою ОСОБА_3 підтверджуються наявними в матеріалах справи наступними документами: Договором про надання правової допомоги від 14 серпня 2018 року; додатковий Договір № 3 до Договору про надання правової допомоги від 14.08.2018 року, укладений 30 травня 2019 року; платіжними дорученнями: від 06.06.2019 року на суму 1500 грн.; від 21.08.2019 року на суму 1000 грн.; від 14.06.2019 року на суму 1500 грн.; від 26.07.2019 року на суму 1500 грн.; від 21.08.2019 року на суму 1500 грн.; від 25.09.2019 року на суму 1500 грн.; Актом виконаних робіт ( надання послуг з правової допомоги ) від 05 листопада 2019 року; платіжним дорученням від 07.11.2019 року на суму 1500 грн.; Актом виконаних робіт ( надання послуг з правової допомоги ) від 25 вересня 2019 року; Актом виконаних робіт ( надання послуг з правової допомоги ) від 26 листопада 2019 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 5 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону N 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно -виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правову допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановлені процесуальним законодавством.

У постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 813/481/18 зроблено такий висновок: "Зважаючи на положення частини сьомої статті 139 КАС України, суд касаційної інстанції констатує помилковість посилання суду апеляційної інстанції у якості аргументу для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення на відсутність документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, адже у пункті 2 вищенаведеного додатку від 11 лютого 2019 року до договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року № 01/2019-02 сторони узгодили, що клієнт (позивач) зобов`язаний сплатити гонорар протягом шести місяців після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення по суті."

Отже, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та вищенаведеними висновками Верховного Суду.

Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20, провадження №К/9901/29763/20.

В своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Такий же правовий висновок містяться і постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Такий підхід щодо визнання фактично здійсненими витрат за відсутності факту оплати впливає також із практики Європейського суду з прав людини ( далі - ЄСПЛ ), яка є обов`язковою для застосування в Україні як джерело права в силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07 ) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені.

«115. Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження в Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними»( див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України», п. 97 ).

Такий висновок ЄСПЛ також викладений у вже зазначеному вище рішенні у справі «Савін проти України» ( Заява № 34725/08).

«96. Суд зазначає, що хоча заявник ще не оплатив адвокатські послуги, він зобов`язаний оплатити їх відповідно до договірних зобов`язань. Як вбачається з матеріалів справи, пан ОСОБА_10 представляв заявника протягом усього провадження у Суді, а тому має право вимагати оплати його послуг за договором. Відповідно Суд вважає ці витрати «фактичними» ( див. рішення від 08 жовтня 2009 року у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветіта та Ісрафілов проти Азербайджану», заява № 37083/03, п.106 ).

При цьому на необхідності розгляду витрат, які підлягають оплаті, як фактичних для цілей компенсації наголошується і в Практичних рекомендаціях ЄСПЛ від 28.03.2007 року.

Тож фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Відповідно, якщо договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визнання витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації стороні.

Враховуючи вищенаведене та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги щодо стягнення з позивача витрати на правову допомогу на користь третьої особи ОСОБА_3 підлягають задоволенню та відповідно стягненню в розмірі 10 000 гривень, понесення яких підтверджується матеріалами справи.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Під-час розгляду справи стороною позивача не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, що виключає можливість суду на зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 202, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 625-629, 638, 1046-1049, 1216, 1218, 1270, 1273, 1281, 1282 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 89, 128,133, 137, 141, 263-265, 273, 280-289 ЦПК України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 ( десять тисяч ) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( адреса проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Білоцерківським МВМ № 1 ГУ МВС України в Київській області 06.11.2007 року, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( адреса проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Білоцерківським МВ Управління ДМС України в Київській області 18.02.2014 року, ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 );

Третя особа: ОСОБА_3 ( адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 ).

Повне судове рішення складено 01 липня 2021 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов