Дата документу 07.12.2021 Справа № 937/1913/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 937/1913/20 Головуючий у 1 інстанції: Бахаєв І.М.
№ 22-ц/807/1580/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Онищенко Е.А.

секретар Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 17.07.2009. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06.04.2017 шлюб між сторонами було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Позивачка посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 грошові кошти надає на свій розсуд, але в розмірі, що не задовольняє потреби дитини. Належний для дитини рівень вона не може забезпечити сама, а відповідач є працездатним та матеріально забезпеченим, та має можливість сплачувати аліменти.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, стягнути з відповідача на її користь аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає таким вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі: позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 мають спільну неповнолітню дитини дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 01.09.2010/а.с.6/.

06 квітня 2017 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджуються копіює судового рішення/а.с.7/.

16 лютого 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір між батьками щодо здійснення прав та визначення місця проживання дитини, що посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського МНО Алейніковим В.Г, запис в реєстрі № 162 від 16.02.2018, що підтверджується копією договору/а.с.28-30/.

02 грудня 2019 року заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджуються копіює судового рішення/а.с.8-10/.

Відповідач ОСОБА_2 має також на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір, у якому передбачено розмір утримання.

Згідно ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Так, відповідачем надано договір між батьками щодо здійснення прав та визначення місця проживання дитини, що посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського МНО Алейніковим В.Г, запис в реєстрі № 162 від 16.02.2018, що підтверджується копією договору/а.с.28-30/.

Відповідно до п. 3.1.1 вищевказаного Договору встановлено обов`язок батька сплачувати на утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі, розмір якої становить 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Вочевидь такий розмір утримання не може залишатися стабільним з огляду на зростаючі з віком потреби дитини та зниження купівельної спроможності грошової одиниці.

Згідно із ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що між сторонами самостійно визначено порядок і форма надання утримання неповнолітній дитині ОСОБА_3 , шляхом укладення нотаріально посвідченого договору, що виключає можливість стягнення аліментів на підставі рішення суду.

Такий висновок суду не базується на законі, позаяк договір, на який послався суд, не передбачає будь-яких примусових заходів у разі порушення його умов, в тому числі не передбачає здійснення примусового виконання, не містить застережень про те, на яку особу покладається обов`язок здійснювати індексацію визначеної грошової суми тощо.

До того ж навіть у разі індексування грошової суми, визначеної договором, за можливим позовом стягувача про здійснення такої індексації, стягувач не позбавляється права на збільшення розміру аліментів, встановлених договором.

Мотивуючи свої висновки, суд першої інстанції послався на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 у справі № 757/31613/16-ц , де зазначено про відсутність підстав для стягнення аліментів на утримання дитини у випадку, коли між сторонами укладено договір, яким передбачений розмір аліментів та порядок їх нарахування та сплати.

Натомість така правова позиція була обумовлена конкретними обставинами іншої справи, зокрема тим, що договором було визначено, що сума аліментів на утримання неповнолітнього повинна бути не меншою, ніж сума в гривнях, що еквівалентна 6 000,00 дол. США станом на 5 число кожного поточного місяця, в якому має проводитися виплата аліментів за курсом Національного банку України.

Відтак у іншій справі, на яку послався суд першої інстанції, були встановлені інші обставини справи, які не викликали сумнів у достатності добровільно визначених сторонами грошових коштів на утримання дитини.

Договір про аліменти, укладений між батьками, лише реалізує можливість врегулювання цього питання у позасудовому порядку на підставі домовленості між батьками.

За ст. 189 СК України, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, в якому визначити розмір і строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Договір укладається в письмовій формі і нотаріально посвідчується. В разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Разом з тим, ані СК України, ані Закон України «Про нотаріат», ані Закон України «Про виконавче провадження» не передбачають особливостей стягнення заборгованості за аліментами, яка утворилася у зв`язку з неналежним виконанням договору про сплату аліментів.

Зі змісту ст.ст. 8791 Закону України «Про нотаріат», глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 No 296/5, вбачається можливість вчинення виконавчого напису на документі, що встановлює заборгованість, яка є безспірною. Тому з`ясування сутності та обсягу такої заборгованості стає вирішальним для вчинення виконавчого напису.

Договір про сплату аліментів на дитину не передбачає визначення загальної суми заборгованості за аліментами, а тому не допускається можливість дострокового стягнення аліментів.

Відтак виконавчий напис на договорі про сплату аліментів на дитину може стосуватися лише стягнення простроченої заборгованості, тобто тих платежів, щодо яких сплинув строк їх оплати. Трансформувати такий договір чи вчинений на ньому виконавчий напис у «постійний» виконавчий документ неможливо.

Це зумовлюватиме витрати позивача за вчинення виконавчого напису, необхідність його вчинення кожного місяця при несплаті чи неповній сплаті аліментів.

Законом також встановлена необхідність повідомлення нотаріусом платника аліментів про наявність заборгованості, що створюватиме перешкоди для своєчасного та належного утримання дитини.

Згідно із класифікатором категорій стягнення, запровадженим у Єдиному реєстрі боржників, стягнення аліментів за договором на підставі виконавчого напису кваліфікується як «стягнення коштів». Це позбавляє стягувача низки пільг, а платнику дозволяє уникнути застосування низки обмежень його прав.

Комплексний аналіз ч. 4 ст. 11 у сукупності з ч.ч. 9, 14 ст. 71 Закону свідчить про неможливість застосування в таких випадках тимчасового обмеження права платника аліментів на виїзд за межі України, права керування транспортними засобами, права користування зброєю та права полювати, а також накладення штрафу від 20% до 50% суми заборгованості зі сплати аліментів, оскільки умовами їх застосування є збільшення суми заборгованості, яка обчислюється з моменту відкриття виконавчого провадження.

У випадку стягнення аліментів на підставі виконавчого напису на аліментному договорі ці умови не можуть бути дотримані. З цієї ж причини платника аліментів, який прострочив їх сплату за договором, не може бути притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі ст. 183-1 КУпАП за несплату аліментів.

Притягнення платника аліментів до кримінальної відповідальності відповідно до ст. 164 КК України прямо пов`язується з невиконанням судового рішення, а тому не може застосовуватися за порушення договірного зобов`язання зі сплати аліментів.

Відтак посилання суду першої інстанції на те, що у разі неналежного виконання договору, позивачка не позбавлена можливості звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, відповідно до положень п.2 ст. 189 СК України, не є переконливим.

З позовних вимог вбачається, що позивач не приховує існування договору, а ставить питання фактично про збільшення розміру аліментів та примусове їх стягнення на підставі судового рішення, що є її правом, встановленим положеннями ст. 184 СК.

На переконання судової колегії зазначення у судовому рішенні про те, що позивач має право звертатися з позовом про збільшення розміру аліментів є проявом надмірного формалізму, адже позивач не може бути позбавлена права на звернення до суду з позовом про примусове стягнення аліментів на дитину, якщо укладений сторонами договір вочевидь порушує права дитини на належний рівень життя.

Тож посилання суду першої інстанції на те, що позивач має подати інший позов, суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними чи за рішенням суду у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що з урахуванням положень ст. 182 СК України, якими встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення, позов підлягає частковому задоволенню.

Так, позивач просила стягнути з відповідача щомісячно 10 000 гр. на утримання дитини, проте не надала жодних доказів на підтвердження потреб дитини у такому розмірі утримання з огляду й на те, що обов`язок щодо утримання мають обидва батьки.

Крім того, не надано відомостей про здатність відповідача сплачувати аліменти у такому розмірі, а відтак враховуючи що відповідач має обов`язок і по утриманню іншої неповнолітньої дитини, судова колегія вважає доцільним стягнути з нього на користь позивачки аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 у розмірі 2500 гр щомісячно.

Зазначена грошова сума щомісячних платежів в будь-якому разі забезпечуватиме дитині прожитковий мінімум та з огляду на те, що відповідач не заперечував що він в будь-якому разі, незалежно від умов договору, сплачував додаткові суми на утримання доньки, не буде для відповідача надмірним тягарем навіть з огляду на наявність на його утриманні іншої дитини.

Стягненню з відповідача у відповідності до положень ст. 141 ЦПК підлягає судовий збір на користь держави за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції відповідно у розмірі 840,80 гр. та 1261, 20 гр.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2021 рокупо цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Даурія Забайкальського району Читинскьої області РФ, на користь ОСОБА_1 на аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот гр), щомісячно, починаючи з дня подання позову 10.03 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 2102 гр. ( дві тисячі сто дві гр.)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А Онищенко