Номер провадження: 22-ц/813/3445/21
Номер справи місцевого суду: 501/2236/20
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Смирнова В.В. 23 листопада 2020 року у м. Чорноморськ Одеської області, -

встановила:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 (треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 2-3).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що на підставі договору дарування від 17 липня 2019 року вона стала власником 3/10 частки квартири АДРЕСА_1 та відповідно свідоцтва на право власності 1/5 частки цієї ж квартири від 19 квітня 2004 року (разом - 1/2 частки). Третя особа ОСОБА_3 є власником 3/10 частки та ОСОБА_4 є власником 1/5 частки зазначеної квартири.

Згідно довідки про склад зареєстрованих осіб, у даній квартирі зареєстровано ОСОБА_2 , який в квартирі не проживає три роки та місце його перебування не відоме. Реєстрація відповідача створює перешкоди у здійснені позивачем прав власності на квартиру та сплати комунальних платежів.

У зв`язку із вищевикладеним, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що розташована за адресою: кв. АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 840,80 грн..

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 23 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 42-43).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, вирішити питання щодо судових витрат, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у відповідача ОСОБА_2 відсутнє право користування зазначеним у позові житловим приміщенням, оскільки з 2017 року відповідач у квартирі фактично не проживає (а.с. 45-46).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у спірній квартирі, що підтверджується довідкою № 15-38481 від 25 червня 2020 року (а.с. 17).

Згідно свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , належить 1/10 частка квартири АДРЕСА_1 (а.с. 14-16).

Відповідно Свідоцтва про право власності від 16 квітня 2004 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 належить в рівних долях квартира АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Згідно розпорядження органу приватизації № 194 від 16 квітня 2004 року, ОСОБА_3 приватизувала квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Згідно договору дарування від 17 липня 2019 року, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 3/10 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).

Згідно Акту від 01 липня 2020 року, факт не проживання відповідача ОСОБА_2 протягом трьох років на момент складання акту в будинок АДРЕСА_2 підтверджується сусідами. (а.с. 18).

Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо.

Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Згідно ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, у судовому засіданні не знайшло своє підтвердження відсутність відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі понад встановлені ст. 405 ЦК України строки без поважних причин.

Крім того, позивачем не надано відомостей про фактичне місце перебування або проживання відповідача та причин відсутності відповідача ОСОБА_2 за місцем його реєстрації, тому колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з недоведеністю позивачем тих обставин, на які ОСОБА_1 посилалась, як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що у відповідача ОСОБА_2 відсутнє право користування зазначеним у позові житловим приміщенням, оскільки з 2017 року відповідач у квартирі фактично не проживає.

Колегія суддів зауважує, що згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності відповідача понад встановлені ч.2 ст. 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин (конфліктна ситуація, інші обставини), у зв`язку із чим вірним є висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23 листопада 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 23 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 06 грудня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе