П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року

м. Рівне

Справа № 557/571/21

Провадження № 22-ц/4815/1411/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Хилевич С.В., Шимківа С.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача : ОСОБА_2

відповідач: ПАТ «Страхова група «ТАС»

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників в м. Рівне апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» Ніколаєва В.В. на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 03 серпня 2021 року, ухвалене в складі судді Тишкуна П.В., дата складання повного тексту рішення не вказана, у справі №557/571/21

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди.

Позов мотивований тим, що 13.01.2018 приблизно о 15 годині 15 хвилин водій ОСОБА_3 , перебуваючи в стані легкої степені алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням дачний масив Нова Українка - Рівне, виїхав на смугу зустрічного руху, не надавши перевагу водію, що рухався у зустрічному напрямку, де допустив зіткнення з автомобілем «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від отриманих травм загинули на місці пригоди, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Відносно водія ОСОБА_3 відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, яке перебуває на розгляді у Рівненському районному суді Рівненської області.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова група «ТАС» згідно полісу АК9368751. Однак, ПАТ «Страхова група «ТАС» добровільно не відшкодувала завдані збитки внаслідок ДТП.

Посилаючись на вказані доводи, представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 відшкодування пов`язане з заподіяною моральною шкодою в розмірі 14 892 грн., відшкодування, пов`язане з втратою годувальника в розмірі 67 014 гривень та витрати на правничу допомогу.

Рішенням 2021 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» про відшкодування шкоди задоволено .

Стягнуто із Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_1 14 892 гривні страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою та 67 014 гривень страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, а всього 81 906 (вісімдесят одну тисячу дев`ятсот шість) гривень.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що потерпіла особа не надала доказів, які підтверджували юридичний факт, а саме вирок або постанову суду, відповідно до яких особа, відповідальність якої застрахована у ПАТ «Страхова Група «ТАС», визнана винною у вчиненні даного правопорушення.Вважає звернення позивача до суду є передчасним. Оскільки відповідач не відмовив у виплаті страхового відшкодування, а лише зупинив її до отримання судового рішення у кримінальному провадженні.

У відзиві на апеляційного суду представник позивача заперечує доводи останньої просить рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, 13.01.2018 водій ОСОБА_3 , перебуваючи в стані легкої ступені алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням дачний масив Нова Українка - Рівне, виїхав на смугу зустрічного руху, не надавши перевагу водію, що рухався у зустрічному напрямку, де допустив зіткнення з автомобілем «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «BMW 525», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від отриманих травм загинули на місці пригоди, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 13 січня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за №0000051 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

18 квітня 2018 року у даному кримінальному провадженні затверджено обвинувальний акт, згідно якого ОСОБА_3 обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, а саме: в порушенні п.п. 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб.

Цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу «Opel Astra» з д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_3 , була застрахована у АТ «CГ «ТАС» (приватне), що підтверджується полісом №АК9368751.

01 жовтня 2019 року на адресу відповідача представником позивача було направлено заяви про виплату страхового відшкодування: моральної шкоди у розмірі 14 892 грн. (1/3 частки), що належить сину загиблого - ОСОБА_1 та відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника у розмірі 67 014 грн.

Виплата страхового відшкодування відповідачем не проведена, з посиланням на статтю 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів …., що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , який здійснював експлуатацію джерела підвищеної безпеки, була застрахована у ПАТ «Страхова Група «ТАС», а тому дорожньо-транспортна пригода, що сталася 13 січня 2018 року, внаслідок якої загинув ОСОБА_6 (батько позивача), є страховим випадком.

Разом з тим, задовільняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував, що у випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовуються правила частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з якими якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Тобто, за змістом цієї норми, обов`язок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Отже у відносинах між володільцями джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдано шкоди та іншими особами, яким завдано такої шкоди, діє принцип відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки незалежно від їх вини.

У постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі № 500/2095/15-ц (провадження № 61-15712св18), від 14 січня 2019 року у справі № 751/8121/17 (провадження № 61-39326св18), від 17 липня 2019 року у справі № 556/1514/16-ц (провадження № 61-26405св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 03 жовтня 2019 року у справі № 285/2654/16-ц (провадження № 61-32098св18) зроблено правовий висновок, що «цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без наявності вини її заподіювача, а тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку»

При цьому відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності чи вироку суду у кримінальній справі не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для визнання дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинув батько позивача, страховим випадком є безпідставними і на правильність висновків судів не впливають.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» Ніколаєва В.В. залишити без задоволення.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 03 серпня 20212021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 09 грудня 2021 року.

Головуючий :

Судді :