Справа № 165/3666/20 Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/1474/21 Категорія: 76 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою Державного підприємства «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 11 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона працювала у ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» і 06 грудня 2019 року була звільнена з вищевказаного підприємства за власним бажанням, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. У день звільнення виплата всіх належних їй сум проведена не була і лише 02 червня 2020 року підприємство повністю виплатило заборговані їй кошти. Оскільки її середньоденний заробіток становив 286,37 грн, а за період з 07 грудня 2019 року по 02 червня 2020 року минуло 120 робочих днів, то середній заробіток складає 34 364,40 грн. Також зазначила, що 05 травня 2020 року Нововолинським міським судом було видано судовий наказ про стягнення з підприємства в її користь належних сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який ухвалою від 24 листопада 2020 року був скасований.

На підставі зазначеного, позивач просила суд стягнути з відповідача ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» в її користь 34 364,40 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та всього 4840,80 грн судових витрат.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 11 жовтня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП "Передпускова дирекція шахти №10 "Нововолинська" в користь ОСОБА_1 12 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з ДП "Передпускова дирекція шахти №10 "Нововолинська" в користь ОСОБА_1 1400 грн витрат на правничу допомогу адвоката та 294 грн 28 коп. судового збору, а всього 1694 грн 28 коп. судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» подало апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на незаконність рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з"ясування обставин справи, просить рішення скасувати .

На обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначав, що просить відмовити в позові з тих причин, що 02 червня 2020 року підприємство повністю виплатило заборговані позивачці кошти, тобто в даному випадку відсутній предмет спору в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, строк звернення до суду якого необмежений. В даному випадку строк звернення до суду перевищив три місяці з дня звільнення з роботи, виходячи з ухвали Нововолинського міського суду від 24.11.2020 року в справі №165/1201/20. Судом першої інстанції не було взято до уваги неможливість застосування норми Закону України від 30.03.2020 року № 510 ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) щодо справи ОСОБА_1 в частині продовження строків звернення до суду. Також вказує на недоведеність вимог в частині понесення позивачкою витрат на правничу допомогу адвоката.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного письмового провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не провів виплату позивачу всіх належних сум при звільненні на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, та з вини підприємства належні звільненому працівникові кошти у строки, зазначені в ст.116, 117 КЗпП України, не були виплачені, отже підлягають до задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача. Суд застосував правові позиції Верховного Суду щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку і в цій частині задовольнив вимоги частково - в сумі 12000 грн, а також суд вирішив питання розподілу судових витрат, стягнувши понесені витрати за сплату судового збору та визначивши розмір компенсації витрат на оплату правничої допомоги в сумі 1400 грн, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Колегія суддів вважає такий висновок суду правильним, виходячи з наступних підстав .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з копією наказу №148/к від 06 грудня 2019 року (а.с.9) позивач ОСОБА_1 була звільнена з посади начальника відділу кадрів АУП ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» з 06 грудня 2019 року за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (ч.3 ст.38 КЗпП).

Згідно з довідкою ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» №7.3.1/180 від 02 квітня 2020 року середньоденний заробіток позивача становить 286,37 грн. (а.с. 10).

05 травня 2020 року суддею Нововолинського міського суду Волинської області видано судовий наказ про стягнення з ДП "Передпускова дирекція шахти №10 "Нововолинська" на користь ОСОБА_1 18372,20 грн розрахункових, належних при звільненні, 28350,63 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 грудня 2019 року по 30 квітня 2020 року включно, всього 37467,22 грн, а також судові витрати у справі.

Остаточний розрахунок підприємства з ОСОБА_1 був проведений 02 червня 2020 року, що підтвердив представник відповідача.

Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року судовий наказ було скасовано, роз`яснено заявнику ОСОБА_1 про її право звернення до суду в порядку позовного провадження. 16 грудня 2020 року остання звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише за наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

У статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами (постанова Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц (провадження № 61-256св17)).

Оскільки позивач звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу 30 травня 2020 року, що підтверджується відповідною відміткою на конверті, який міститься в оглянутій судом першої інстанції справі №165/1201/20 (а.с.12), тобто ще до повного розрахунку, а з позовом до суду звернулася 16 грудня 2020 року, тобто через 6 днів після отримання нею ухвали суду про скасування судового наказу (а.с.82), то відсутні підстави стверджувати, що строки звернення позивачкою були порушені.

Такі висновки суду колегія суддів вважає правильними, а тому доводи в цій частині апеляційної скарги є безпідставними.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Як визначено ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачає виплату середнього заробітку за час затримки виплат, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї провини, відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Окрім того, 30 січня 2019 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 910/4518/16) висловила правову позицію, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Згідно з довідкою відповідача №7.3.1/180 від 02 квітня 2020 року (а.с.10) заборгованість з вихідної допомоги, що належна ОСОБА_1 , станом на 02 квітня 2020 року складає в загальному розмірі 53159,66 грн, із якої 34755,21 грн виплачена працівнику 12.12.2019 та 27.12.2019 виплачено компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати проведена в сумі 32,25 грн. Середньоденний заробіток позивачки становить 286,37 грн.

Судом першої інстанції також вірно застосовано правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові 16.01.2018 р. у справі № 446/509/16-ц, щодо початку строку позовної давності для вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не з дня звільнення, як вважає відповідач, а з дня проведення повного розрахунку. А також правильно враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, та в постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 165/622/20, в частині зменшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при відсутності спору щодо його розміру.

Отже, аналізуючи вищевикладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, колегія суддів доходить висновку щодо обґрунтованості висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Відносно доводів апеляційної скарги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити, що суд першої інстанції, виходячи з розміру задоволених позовних вимог та наявного клопотання відповідача про їх зменшення, з урахуванням складності справи, фінансового стану сторін, фактично здійснених адвокатом робіт та наданих послуг, правомірно стягнув з відповідача в користь позивача 1400 грн витрат за надання професійної правничої допомоги, що підтверджуються документально.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновку суду першої інстанції не спростовують та на законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Передпускова дирекція шахти №10 "Нововолинська» залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 11 жовтня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді