Справа № 462/6198/20 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/587/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Івасюти М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб Приватного акціонерного товариства Страхова група «ТАС», старшого сержанта поліції Каночкіна Максима Юрійовича про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в:

В жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб Приватного акціонерного товариства Страхова група «ТАС», старшого сержанта поліції Каночкіна Максима Юрійовича, в якому просив стягнути з відповідача, завдану йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду у розмірі 18 154,30 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

В обгрутування позовних вимог зазначав, що 09.08.2018 року на вул. Патона, 2/2 у м. Львові, відповідач ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Ford Focus», номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Опель Омега», номерний знак НОМЕР_2 , який рухався попереду, від чого вказаний автомобіль отримав механічні пошкодження. Відшкодувати завдану шкоду добровільно, надати страховий поліс на автомобіль чи повідомити інформацію про страхову компанію, в якій застраховано його цивільно-правову відповідальність відповідач відмовився, працівники поліції які оформляли ДТП такої інформації позивачу також не надали. Натомість, працівниками поліції було неправомірно винесено постанову про адміністративне правопорушення щодо нього у зв`язку з відсутністю страхового полісу, хоча такий був в нього наявний і на момент вчинення ДТП був діючий. Вказану постанову надалі було скасовано в судовому порядку. Після чергових звернень в Головне управління Національної поліції у Львівській області позивач дізнався про те, що протокол про адміністративне правопорушення щодо відповідача скеровано для розгляду у Залізничний районний суд м. Львова, тому після отримання постанови Залізничного районного суду м. Львова від 26.09.2018 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП позивач повторно звернувся в Управління патрульної поліції для отримання страхового полісу чи інформації щодо страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність ОСОБА_2 . Дізнавшись, що автомобіль ОСОБА_2 «Ford Focus», номерний знак НОМЕР_1 , застраховано у Приватному акціонерному товаристві «Страхова група «ТАС», разом з постановою Залізничного районного суду м. Львова від 26.09.2018 року позивач звернувся в страхову компанію із вимогою про відшкодування завданих йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди збитків, однак, ПАТ «СГ «ТАС» йому було відмовлено у відшкодуванні у зв`язку із пропуском строку повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Просив суд стягнути з відповідача завдані йому матеріальні збитки, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 18 154, 30 коп. Крім того, зазначав, що у зв`язку із неправомірною поведінкою відповідача щодо належного повідомлення на місці настання дорожньо-транспортної пригоди назви та місцезнаходження свого страховика, позивач пропустив строк звернення до страхової компанії із заявою про відшкодування збитків, ним затрачено значні зусилля та час на з`ясування інформації щодо страховика винуватця ДТП, що позбавило його можливості реалізації свого звичного ритму життя, бажань та звичок, зазнав та продовжує зазнавати душевних страждань, оскільки більше двох років не може отримати компенсацію завданих збитків, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини відповідача. Розмір завданої моральної шкоди оцінюва в розмірі 50 000 грн., які просив стягнути з відповідача.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду на суму 18 154 (вісімнадцять тисяч сто п`ятдесят чотири) грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду на суму 10 000 (десять тисяч) грн.

В решті заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1680 (одна тисяча шістсот вісімдесят) грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 .

Вважає, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не в повному обсязі з`ясовані обставини справи.

Суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив обставини справи, оскільки матеріали справи спростовують твердження позивача про неможливість отримання інформації стосовно полісу страхування, зокрема тим, що такий поліс надавався працівникам поліції під час оформлення матеріалів дорожньо-транспортної пригоди, в свою чергу, був перевірений ними через централізовану базу МТСБУ, яка є відкритим реєстром з цілодобовим, вільним доступом, а отже і позивач мав можливість дізнатись чи перевірити наявність такого полісу на час ДТП в будь який час.

Наголошує, що позовна заява не містила жодного розрахунку, обґрунтування моральних збитків, чи тим більше доказів, які б підтверджували моральні страждання.

Просить скасувати рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

22 березня 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а доводи в ній такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що оскільки відповідач є винним у вчиненні ДТП, в нього, як в потерпілої особи, є право на відшкодування за рахунок особа, яка завдала шкоди. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

26 березня 2021 року представник третьої особи АТ «СГ «ТАС» І.М. Пилипчак подав пояснення на апеляційну скаргу, в яких зазначає, що згідно п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєнння дорожньо-транспортної пригоди. Тому, «Страхова Група «ТАС» (приватне) було прийнято рішення про відмову позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що позивач пропустив встановлений законом строк на звернення до страховика з заявою про настання події та заявою про виплату страхового відшкодування та не скористався своїм правом на виплату страхового відшкодування, а тому завдана шкода має бути відшкодована особою яка її завдала.

Представник ОСОБА_2 адвокат Прокопчук А.В. подав до суду клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи на іншу дату у зв`язку з перебуванням у відпустці, проте ніяких підтверджуючих документів до клопотання не було додано, тому колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.

Дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції з лютого 2021 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення своїх доводів у поданому до суду позові, запереченні на позов, письмових поясненнях, апеляційній скарзі та відзиві на скаргу тощо.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовна вимога позивача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП з відповідача підставна та підлягає до задоволення, оскільки потерпілий втратив право на отримання відшкодування від страховика особи, яка завдала шкоди, таке право підлягає захисту у межах позовної давності на загальних підставах шляхом пред`явлення позову до винуватця ДТП, який є безпосереднім заподіювачем описаної шкоди.

В частині стягнення відшкодування моральної шкоди суд прийшов до висновку, що діями відповідача ОСОБА_2 позивачу завдано моральну шкоду та на переконання суду достатнім та належним відшкодуванням завданої позивачу моральної шкоди буде розмір морального відшкодування у сумі 10 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що 09.08.2018 року на вул. Патона, 2/2 у м. Львові відбулась дорожньо-транспортна пригода, за участю водіїв ОСОБА_2 , який керував автомобілем марки «Ford Focus», номерний знак НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 , який керував автомобілем марки «Opel Omega», номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 26.09.2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Постанова набрала законної сили 05.06.2019 року (а.с. 11).

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Полісом № АМ/7212855 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15.05.2018 року строком дії з 21.05.2018 року до 20.05.2019 року підтверджується, що на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Ford Focus», номерний знак НОМЕР_1 , був застрахований ОСОБА_2 у АТ «СГ «ТАС» (приватне) страховою сумою на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну у розмірі 100 000 грн. (а.с 51).

20 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «СГ «ТАС» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду на страхове відшкодування збитків, завданих внаслідок вказаної ДТП (а.с. 12).

Згідно відповіді Страхової групи ТАС № 06472/9120 від 05.05.2020 року у зв`язку з перевищенням терміну подачі заяви про страхове відшкодування, керуючись ст. 37.1.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ОСОБА_1 відмовлено у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі (а.с. 15).

Як вбачається з рахунку-фактури № 12923 від 01 липня 2020 року автомобілю марки «Opel Omega», номерний знак НОМЕР_2 , розмір завданих матеріальних збитків, внаслідок механічних пошкоджень автомобіля становить 18 154 грн.

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступник) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Частиною першою статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Дії осіб, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), визначені у статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування (частина перша статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Вказаною нормою також визначено вимоги до змісту та необхідних додатків до заяви про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Наведений річний строк є присічним та поважність причин його пропуску не може впливати на можливість захисту цивільного права, оскільки істотно звужує можливість потерпілої особи захистити своє порушене право у порівнянні із захистом свого права на загальних підставах у межах трирічної позовної давності шляхом пред`явлення позову до правопорушника - завдавача шкоди.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. ( Верховний Суд у постанові від 03.10.2018р. у справі № 760/15471/15-ц.)

Колегія суддів погоджується з посиланням суду першої інстанції на позицію висловлену Касаційним цивільним судом Верховного Суду у справі № 147/66/17 від (61581св18) від 27.05.2020 року, згідно з якою незважаючи на те, що потерпілий втратив право на отримання відшкодування від страховика особи, яка завдала шкоди, таке право підлягає захисту у межах позовної давності на загальних підставах шляхом пред`явлення позову до винуватця ДТП, який є безпосереднім заподіювачем описаної шкоди.

Сплив річного строку з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (в разі неподання заяви про страхове відшкодування до страхової компанії) призводить до припинення права вимоги до завдавача шкоди.

Для настання таких правових наслідків необхідною була би відповідна норма права, яка підлягала би застосуванню пріоритетно у співвідношенні із загальною нормою статті 1166 ЦК України про обов`язок заподіювача відшкодувати завдану такою особою шкоди у повному обсязі. Проте, чинне законодавство не містить подібного правила про припинення права вимоги до завдавача шкоди в разі незвернення за страховою виплатою до страховика.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушене право позивача підлягає захисту, а оскільки йому відмовлено у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі у зв`язку з пропуском строку подачі ним заяви про страхове відшкодування, позивач правомірно скористався своїм правом звернення із вимогою про відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди як потерпілий до особи, визнаної винною у вчиненні правопорушення, а відповідно до положень Цивільного кодексу особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В постанові Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, в частині стягнення моральної шкоди та аналізуючи причини та спосіб завдання моральної шкоди позивачу, визначаючи характер, глибину душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, вважає такий розмір відшкодування достатнім.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 червня 2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.