Справа №442/7431/19
Провадження №2/442/72/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2021 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

у складі :

головуючого судді Хомика А.П.

з участю секретаря судового засідання Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

встановив:

25.10.2019 позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати житловий будинок загальною площею 171,9 кв.м. та житловою площею 78,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнавши за нею право власності на Ѕ частину вказаного будинку.

В обґрунтування позову вказує на те, що 26.11.1994р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований виконавчий комітетом Рихтицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області, актовий запис №28, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданим Дрогобицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіальною управління юстиції у Львівській області 19.02.2019 року.

Після укладення шлюбу, подружжям почав будуватись житловий будинок АДРЕСА_2 . Крім того, за вказаною адресою розміщені господарські будівлі, побудовані під час шлюбу: - сарай Б, вбиральня В, колодязь К, огорожа 1, що вбачається зі Зведеного акту вартості будівель та споруд (складено станом на 14.05.2012 p.).

Даний будинок було введено в експлуатацію, що підтверджується Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою Інспекцією Державного архітектурно - будівельного контролю у Львівській області.

14.05.2012 року Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації було видано технічний паспорт.

18.07.2012 року Виконавчим комітетом Рихтицької сільської ради видано Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення Рихтицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області №49 від 25.06.2012 року. Згідно Інформації з ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майн щодо об`єкта нерухомого майна № 162204069 від 04.04.2019 року ОСОБА_2 на підставі вказаного свідоцтва про право власності є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 171,9 кв. м., житловою площею 78,7 кв. м.

Вважає, що даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, і оскільки у неї виникають конфлікти з відповідачем щодо користування будинком, тому змушена звернутись до суду із вимогою про його поділ.

09.12.2019 від відповідача надійшов відзив на позов. Позову не визнає. Вказує на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою у період 26.11.1994 по 20.03.2019. Від даного шлюбу у них дітей немає. Для нього це другий шлюб. В нього є діти від попереднього шлюбу.

До реєстрації шлюбу з позивачкою він проживав в старому будинку разом з першою дружиною ОСОБА_4 та двома дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 1993 році він розлучився з першою дружиною. Будівництво спірного житлового будинку було розпочато у 1987 році до укладення шлюбу між ним та позивачкою, тобто за 7 років до моменту укладення шлюбу.

Згідно рішення виконавчого комітету Дрогобицької районної ради народних депутатів від 21.05.1987 року за № 135 йому було надано дозвіл на початок будівництва зазначеного будинку.

18.06.1987 головним архітектором Дрогобицького району погоджено проект забудови земельної ділянки на старій садибі за адресою: АДРЕСА_3 .

На підставі рішення сесії Рихтицької сільської ради від 18.03.1994 йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2100 га в АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Спірний житловий будинок будувався за спільної участі з його першою дружиною ОСОБА_4 .. Згідно акту обстеження розпочатої будівлі від 16.08.1991, затвердженого головою виконкому Рихтицької сільської ради станом на 16 серпня 1991 року, розпочата будівля заходиться в такому стані: вибитий бетон без плити, гіпсоблок 20 кв.м., вапно 2т.

Матеріал на будівництво спірного будинку, а саме: цемент, вапно, гіпсоблок, дошки та ін. було куплено завчасно ним та його батьками до одруження з ОСОБА_1 , та роботи по зведенню спірного житлового будинку також були здійснені ним особисто при допомозі та трудовій участі його родини та його знайомих. Всі роботи по закінченню будівництва житлового будинку та господарських споруд фактично здійснювалися без участі позивачки.

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 1982 року, який посвідчений секретарем виконкому Рихтицької сільської ради та зареєстрований за №67, ним було придбано 1/2 житлового будинку з господарськими прибудовами в АДРЕСА_3 на даний час це є АДРЕСА_1 . За цією адресою збудовано спірний будинок, оскільки старий будинок він розібрав і використав всі будівельні матеріали - дерево, дахівку для будівництва господарських споруд до нового будинку.

До укладення шлюбу з позивачкою, у 1987 році на початку будівництва спірне будинковолодіння було ним огороджено, був колодязь, вбиральня.

Як вбачається з характеристики будинку, господарських будівель та споруд, наявної в техпаспорті, житловий будинок позначений на плані літ «А-1» побудований у 1994 році до укладення шлюбу з позивачкою.

Зі змісту заявлених ОСОБА_1 позовних вимог нею ставиться питань про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку як спільного сумісна майна подружжя. Проте, позовних вимог щодо визначення частки у праві власності у спірному житловому будинку, відповідно до частки вкладу позивачки у його будівництво, ОСОБА_1 не заявлялося, як і не надано жодних належних та допустимих доказів і підтвердження розміру такого вкладу. За наведених обставин, суті заявлених вимог, наявних доказів, можливість визначення вкладу позивачки у поліпшенні стану спірної житлового будинку відсутня.

У цій справі предметом спору є вимоги про визнання спірного майна спільно сумісною власністю з метою визнання права власності на половину спірного майна, виходячи з презумпції рівності часток подружжя у майні, а не вимоги про визнання права на частку у майні внаслідок певної участі у зведенні новоствореного майна. У такому спорі позивач має доводити, крім іншого, ступінь участі у створенні майна у певному відсотковому відношенні.

Отже, з урахування наведених встановлених обставин та норм права підстави для задоволення позову про визнання майна об`єктом права власності подружжя, визнання права власності на частку у майні подружжя - відсутні.

20.12.2019 від позивачки надійшла відповідь на відзив. Звертає увагу суду на те, що за весь період подружнього життя, крім офіційного працевлаштування на ТзОВ «ЛЕОНІ Ваерінг Системе УАГмбХ» з 14.10.2003 р. згідно наказу №416/к, три рази їздила на заробітки в Східну Україну та два рази в Республіку Польща. Після укладення шлюбу була зареєстрована на АДРЕСА_1 з 24.01.1995 і по даний час фактично там проживає.

Відповідачем до відзиву було долучено проект забудови земельної ділянки від 18.06.1987 року та рішення Виконавчого комітету Дрогобицької районної ради народних депутатів про дозвіл будівництва житлового будинку від 21.05.1987 року, які жодним чином не підтверджують факт будівництва будинку, оскільки воно розпочалося з 1995 року після укладення їхнього шлюбу, а також отримання 1/2 частини земельної ділянки за вищевказаною адресою у власність відповідачем. Крім цього, тільки в 1991 році було вибито бетон, а тому на час укладення шлюбу був залитий лише фундамент, а будівництво будинку продовжувалось під час шлюбу.

До 2004 року ними було частково проведено будівництво вищевказаного будинку, а саме: облаштовано дві кімнати в яких вони почали проживати, хоча і надалі продовжували добудову будинку та господарської будівлі (стайні). Після того, як вони перейшли проживати в дані кімнати, які добудували, почали зносити старий будинок, який належав ОСОБА_2 як 1/2 частини спільної часткової власності разом із сусідами - співвласниками.

Станом на даний час будівництво житлового будинку з господарськими будівлями введено в експлуатацію, але до теперішнього часу ведуться його ремонтні роботи. Також, в 2001 році вони викопали криницю на подвір`ї. Після 2005 року проведено газопостачання. Твердження відповідача, що будинок збудований в 1994 році, не відповідає дійсності, оскільки на той час ще був збудований старий будинок, придбаний згідно договору купівлі продажу від 14 грудня 1982 року.

В 2009 році здійснено будівництво коробки житлового будинку, а в 2012 році будинок фактично був збудований, що підтверджується технічним паспортом та декларацією про готовність об`єкта до експлуатації.

Позивачка та її представник ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали, позов просили задоволити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Позивачка додатково пояснила, що спірний будинок будувався за спільні кошти подружжя, вона працювала та вносила свій вклад у будівництво будинку.

Відповідач та його представник ОСОБА_8 позову не визнали, просили в такому відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов. Доповнили, що згідно висновку експерта № 487/20, складеного експертом ОСОБА_9 , готовність будинку на АДРЕСА_1 , у стані готовності коли було зведено коробку будинку з плитами перекриття, з дахом, без заповнення віконних і дверних прорізів, при відсутності інженерних мереж (електроенергія, газ), без ганку, наявності огорожі та колодязя в домоволодіння складав 66/100 часток, а тому позов ОСОБА_1 є безпідставним та може бути задоволений лише з урахуванням вказаного висновку.

Суд, вислухавши вступне слово сторін, учасників судового процесу, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов слід задоволити.

Відповідно до ст.ст. 15.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що з 26.11.1994 по 20.03.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі (копія свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 ).

Згідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Також положення ч.2 ст.60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

Як вбачається з Свідоцтва про право власності на нерухоме майно та Інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно № 162204069, за ОСОБА_2 18.07.2012 зареєстровано на праві власності житловий будинок загальною площею 171,9 кв.м., житловою площею 78,7 кв.м. на АДРЕСА_1 .

Згідно висновку про вартість майна, складеного ФОП ОСОБА_10 , вартість житлового будинку на АДРЕСА_1 становить 862200 грн.

Як вбачається з будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, виданого на ім`я ОСОБА_2 , будівництво житлового будинку на АДРЕСА_4 (на даний час АДРЕСА_1 розпочато 18.06.1987. Дозвіл на проведення будівництва наданий рішенням виконавчого комітету Дрогобицької районної ради №135 від 21.05.1987.

Згідно Акту обстеження розпочатої будівлі ОСОБА_2 від 16.08.1991, складеного комісією виконкому Рихтицької сільської ради, розпочата будівля станом на 16.08.1991 знаходилась в такому стані в наявності будівельних матеріалів: вибитий бетон без плити, гібсоблок 20 м3, вапно 2 т.

Згідно висновку експерта № 487/20, складеного експертом ОСОБА_9 , готовність будинку на АДРЕСА_1 , у стані готовності коли було зведено коробку будинку з плитами перекриття, з дахом, без заповнення віконних і дверних прорізів, при відсутності інженерних мереж (електроенергія, газ), без ганку, наявності огорожі та колодязя в домоволодіння складав 66/100 часток.

Частиною 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Зазначена правова позиція, висловлена ВСУ в Постанові від 25 листопада 2015 року при розгляді справи № 6-2333цс15, а також в Постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс 15.

В постанові ВСУ від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921 цс 16, Верховний Суд України констатує, що правова природа набуття права власності на новобудови відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу. Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Свідки: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та ОСОБА_13 , дали показання суду про те, що спірний будинок почав будуватись ОСОБА_2 в період шлюбу з першою дружиною. На час одруження з ОСОБА_1 вже був вибитий фундамент, збудована коробка. Завершення будинку відбувалось за участі двох сторін. Разом з тим, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ствердили, що на час укладення шлюбу між позивачкою та відповідачем збудованим був лише фундамент.

Згідно довідки від 10.06.2021, виданої ТзОВ «ЛЕОНІ Ваерінг Системе УАГмбХ», ОСОБА_1 працює на вказаному підприємстві з 17.11.2003 по даний час.

Таким чином, судом встановлено, що на час укладення шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будівництво спірного будинку було розпочато, частина його була збудована, а завершення будівництва спірного будинку відбувалось в період шлюбу, за спільні кошти подружжя.

При вирішенні спору в частині визнання спірного житлового будинку спільним сумісним майном подружжя суд враховує, що майно, яке належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку статті 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності.

Визначаючи частку кожного з подружжя у праві спільної сумісної власності, суд виходить з наступного.

Як вбачається з Акту обстеження розпочатої будівлі ОСОБА_2 від 16.08.1991, складеного комісією виконкому Рихтицької сільської ради, розпочата будівля станом на 16.08.1991 знаходилась у такому стані, зокрема, вибитий бетон без плити, гіпсоблок 20 кв.м., вапно 2т.

Суд вважає, що стан готовності будівництва спірного житлового будинку був саме у вигляді цокольного поверху (з урахуванням будівельних матеріалів), оскільки таке підтверджується показами свідків та висновком експерта.

Згідно висновку експерта, інвентаризаційна вартість цокольного поверху становить 28544 грн, а житлового будинку 47254 грн.

Таким чином, враховуючи, що будівництво житлового будинку було розпочато ОСОБА_2 та цокольний поверх належав йому на праві особистої власності (пункт 2 частина перша статті 57 СК України), то суд вважає, що це становить приблизно 50% житлового будинку і відповідно зазначена частка не може бути об`єктом поділу. З огляду на зазначене, спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а частка ОСОБА_1 у ньому складає 1/4 частину.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові - на позивача.

ОСОБА_1 сплачено 4311 грн. судового збору.

В позовній заяві ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку.

Таким чином, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 2155,50 грн. що є пропорційним розміром задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 12,15, 81, 141, ч. 4 ст. 206, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

Позов задоволити частково.

Визнати житловий будинок загальною площею 171,9 кв.м. та житловою площею 78,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ј ідеальної частки житлового будинку загальною площею 171,9 кв.м. та житловою площею 78,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь в користь ОСОБА_1 2155,50 грн. сплаченого судового збору.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02.07.2021.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Хомик А.П.