Справа № 128/554/21
УХВАЛА

Іменем України

23 червня 2021 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої -судді Саєнко О.Б., при секретарі Кобенді Ю.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача- адвоката Байдак В.П.

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду м. Вінниці Вінницької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

УСТАНОВИВ:

25.02.2021 року до Вінницького районного суду Вінницької області надійшли матеріали вищевказаної позовної заяви ОСОБА_1 , яку умотивовано тим, що 15.08.1987 між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

Вказує, що 1991 року в неї та відповідача по даній справі народився син ОСОБА_3 .

Зазначає, що 22.09.2003 шлюб між нею та відповідачем розірвано, однак їх сім`я фактично розпалася ще задовго до розірвання шлюбу.

Вказує, що спільне проживання і сімейні відносини між нею та відповідачем тривали лише до літа 2000 року, відповідач залишив її та сина, забрав свої речі та переїхав жити в м. Ямпіль, Вінницької області.

Зазначає, що у 2000 році вона та відповідач добровільно поділили спільнонажите на той час майно, відповідач забрав придбаний ними під час шлюбу автомобіль, а їй залишив все рухоме майно, яке знаходилося в квартирі, тому питання про поділ майна не було предметом розгляду в судах.

Вказує, що 21.01.2001 вона за власні кошти придбала садовий будинок з спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0, 0493 га, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, надану для садівництва.

Зазначає, що дана нерухомість була придбана нею під час шлюбу з відповідачем, але під час їх роздільного проживання і за її особисті кошти, а тому вважає, що дане майно не є спільною сумісною власністю подружжя.

Вказує, що вирішити питання про визнання за нею права особистої приватної власності на земельну ділянку та садовий будинок в порядку досудового врегулювання вказаного спору неможливо, оскільки відповідач не бажає в добровільному порядку вирішити спір.

Просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на садовий будинок із спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0, 0493 га, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, надану для садівництва, які придбані нею відповідно до договорів купівлі-продажу від 21.01.2021 року.

15.03.2021, через канцелярію суду, від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, з якого судом убачається, що він визнає заявлені вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, не заперечує щодо того, що садовий будинок із спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0, 0493 га, ОСОБА_1 придбала за свої власні кошти та без його участі, а тому він на дане майно не претендує, просить позов задовільнити та розглянути справу за його відсутності.

У підготовчому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала, додатково повідомила, що даний будинок та земельна ділянка були придбані під час шлюбу, однак фактично шлюб між ними розпався ще у 2000 році, а вже у 2003 році шлюб було офіційно розірвано. Позивач бажає здійснити відчуження земельної ділянки та садового будинку із спорудами, на що потрібна згода відповідача. Вказує, що позивач зверталася через сина до відповідача, однак останній їй сказав, що зайнятий, ніякої згоди давати не буде, відношення до даного майна немає, відмовляється йти в нотаріальну контору.

Позивач ОСОБА_1 в підготовчому засіданні зазначила, що вона телефонувала до відповідача взимку 2020 року, щодо отримання згоди , однак він їй повідомив, що нікуди йти не буде, в нього інші плани, він перебував на заробітках у Польщі.

15.03.2021 до канцелярії суд надійшов відзив на позов від відповідача , в якому відповідач вказує, що позов позивача визнає у повному обсязі . Зазначив, що він дійсно з 15 серпня 1987 року перебував в зареєстрованому шлюбі шлюб з ОСОБА_1 , від якого мають сина ОСОБА_3 . Він підтверджує той факт, що сім я існувала до серпня 2000 року; вони втратили почуття один до одного і він залишив дружину з сином і змінив місце проживання. З тих пір вони не мирились, не відновлювали шлюбних відносин і в кожного з них було своє життя.Шлюб 22 вересня 2003 через суд був розірваний, хоча вони не проживали разом і не підтримували шлюбних відносин більше трьох років. Вказує, що ще влітку 2000 року вони добровільно поділили майно: дружині залишилось все рухоме майно в квартирі, а він забрав автомобіль. Тому не заперечує проти того, що садовий будинок з спорудами та земельну ділянку, що знаходяться в АДРЕСА_1 його бувша дружина придбала за свої особисті кошти та без його участі, а тому на дане вмайно він не претендую , оскільки воно не є спільною власністю подружжя.

У відповідності до ст.197 ЦПК України, з`ясувавши в позивача та представника позивача, чи повідомили вони про всі обставини справи, які їм відомі; оглянувши позов та відзив на позов , вислухавши їх міркування, суд , вважає за необхідне на підставі ч.3 ст.44 ЦПК України залишити позов без розгляду, виходячи з такого.

Згідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Згідно зі ст.129 Конституції основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.98 та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001. У них зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до п.11 ч.3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Нормами ч.4 ст.44 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Відповідно до ч.3 ст. 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Верховний Суд в ухвалі від 06.09.2018 справа №552/2378/17 трактує зловживання як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення, що полягає у зловживанні процесуальними правами, за якого відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав, і визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав.

Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються на ззовні законній юридичній підставі. Механізм зловживання процесуальними правами полягає в тому, що особа, яка бажає мати певний юридичний результат, вчиняє процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на ті юридичні факти, з якими пов`язується настання необхідного результату. Такі дії, однак, мають повністю штучний характер, подібно тому, як удавана угода у цивільному праві вчиняється лише для цілей прикриття іншої угоди. Під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем. Предмет спору не є тотожним предмету позову, яким є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті. Предметом позову є позовні вимоги. Предмет спору є достатньо простим для визначення (з`ясування) та станом на момент виникнення спору є таким, що фактично існує та не може бути заперечений сторонами.

Суд вважає, що у даній справі відсутній предмет спору , у зв`язку з тим, що майнові права позивача ОСОБА_1 на садовий будинок з спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 0493 га, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, як їх власника , відповідачем ОСОБА_2 не порушувалися, оскільки між сторонами будь-які неврегульовані спірні питання щодо правового режиму набуття вищевказаного нерухомого майна не виникали в минулому та не існують на цей час, що убачається як позову , так і з відзиву відповідача на позов .

При чому, суд звертає увагу позивача (оскільки представнику позивача це відомо по праву), що норми СК України , які регулюють права спільної сумісної власності подружжя, свідчать про презумпцію спільної власності подружжя на майно , яке набуто ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована ; один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо право власності на нерухоме майно вже було зареєстровано за одним із членів подружжя, то питання про те, чи були відповідні об`єкти нерухомого майна зареєстрованим за цим членом подружжя під час перебування з іншим членом подружжя у шлюбі, а також про те, чи поширюється на ці об`єкти режим спільної сумісної власності подружжя, можуть бути вирішені у спорі про поділ спільної сумісної власності подружжя. При чому, вирішуючи спір про поділ майна, суду необхідно встановити як обсяг спільно нажитого майна, так і джерело його придбання.

Суд вважає, що за відсутністю спору між сторонами щодо правового режиму набуття нерухомого майна, сторони мали об`єктивну можливість вирішити це питання позасудовим порядком, зокрема, укласти нотаріально посвідчений : договір про виділ нерухомого майна зі спільної сумісної власності в особисту приватну власність одного з них, або договір про припинення режиму спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно.

Отже, виходячи з наведеного, суд вважає, що подача даного позову до суду за ставкою судового збору в розмірі 950 гривень, за відсутністю предмета спору, було покликано виключно прагненням позивача у позасудовому порядку уникнути оплати більш суттєвих витрат по сплаті обов`язкових платежів та зборів у дохід держави , а також витрат на оплату нотаріальних послуг.

Згідно п.1 ч.2 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою за відсутності предмета спору, такі дії позивача суд визнає зловживання процесуальними права, у зв`язку з чим доходить до висновку про необхідність залишення позовної заяви без розгляду. Згідно до ч.4 ст.206 ЦПК, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Виходячи з вище викладеного, суд відмовляє відповідачу ОСОБА_2 у визнанні позову, оскільки позову суперечить закону з мотивів приведених судом вище.

Відповідно до ч.9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки судом визнані вищевказані дії позивача як зловживанням процесуальними правами, тому суд вважає за необхідне понесені позивачем ОСОБА_1 на оплату судового збору за подачу позову до суду у розмірі 950 гривень, залишити за нею.

Керуючись п.3 ч.2, ч.3 ст.44, ч.9 ст.141, ст.197, п.1ч.1 ст.200, ч.3 ст.206 ЦПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити відповідачу ОСОБА_2 у визнанні позову.

Визнати зловживанням процесуальними правами дії позивача ОСОБА_1 щодо подачі до Вінницького районного суду Вінницької області за відсутності предмета спору позову до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,- залишити без розгляду.

Витрати понесені позивачем ОСОБА_1 на оплату судового збору за подачу позову до суду у розмірі 950 ( дев`ятсот п`ятдесят) гривень, залишити за позивачем.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області , шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 29.06.2021.

Суддя : О.Б. Саєнко