Справа № 490/5834/19
н/п 2/490/2518/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., позивачки ОСОБА_1 , представників позивачки - адвокатів Толпєкіна А.А. та Павлова К.О., представника відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрофінансгруп" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Рієлтіс плюс" - адвоката Подорожнього А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрофінансгруп", Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Рієлтіс плюс" про скасування права власності та витребовування майна, -

ВСТАНОВИВ:

03.07.2019 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрофінансгруп", Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Рієлтіс плюс", в якій позивачка просить суд скасувати державну реєстрацію права власності товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" на право власності нежитлових приміщень кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. у АДРЕСА_1 , номер запису про право та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 34877076 від 21.04.2017 року 12:14:02. Витребувати з володіння ТОВ "Рієлтіс Плюс" нежитлові приміщення кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. у АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог позивачка вказує, що 17.02.2017 року на підставі протоколу електронних торгів від 17.02.2017 року №UA-ЕА-2017-02-02-000006-с (Найменування оператора через електронний майданчик, якого було заведено інформацію про лот в ЕТС: ТБ «ПОЛОНЕКС» Номер лоту: Qb863) публічне акціонерне товариство "ІМЕКСБАНК" відступило право вимоги за кредитним договором №954/КЛ/2008 товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп».

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34877076 від 21.04.2017 року 12:14:02 та зареєстровано право власності за ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп».

Таким чином, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» на підставі договору про відступлення прав вимоги з АТ «Імексбанк» набуло право власності на нерухоме майно нежитлові приміщення кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. у АДРЕСА_1 .

Але ТОВ «Дніпрофінансгруп» відразу здійснило переоформлення на ТОВ «Рієлтіс Плюс». Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:34982127 від 27.04.2017 року 17:51:19 та зареєстровано право власності за ТОВ «Рієлтіс Плюс».

При цьому, позивачка посилається на приписи статей 37 Закону України "Про іпотеку", згідно з якою іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Також зазначає, що на підставі п. 5.1 договору іпотеки №1769 від 27.03.2008 року іпотекодержатель на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність.

Зазначає, що п.5.5.1 договору іпотеки №1769 від 27.03.2008 року встановлено, що за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися наступним чином:

- у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки (якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані) іпотекодавець передає у власність іпотекодержателю предмет іпотеки. Ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання. Рішення про прийняття у власність предмету іпотеки приймається Іпотекодержателем одноособово. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмету іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

Таким чином, при укладанні договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 27.03.2008р., ТОВ ФК «Дніпрофінапсгруп» не виконав обов`язкові вимоги договору іпотеки та не представив обґрунтовану експертну оцінку.

Виходячи з вищенаведеного ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» було зобов`язане виконувати приписи п. 5.5.1 договору іпотеки, ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» та проводити експертну оцінку яка віповідає вимогам діючого законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.37 Закону України "Про іпотеку", яка має назву "Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки", в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин: "Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя."

Отже і законом, і договором прямо визначена необхідність саме при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення вартості предмету іпотеки на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Таким чином, ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною.

Експертний звіт про оцінку може бути належним доказом у справі, тільки за умови проведення оцінки майна з додержанням вимог Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1440 від 10.09.2003 року, більш того, він не може бути проведений з порівняльним відходом.

Так, у відповідності до п.1.5 Договору іпотеки ринкова вартість предмету іпотеки становить 12815080грн., що станом на 27.03.2008р. становило 2537640 дол.США.

Відповідно до п.1.6 визначеним між сторонами, заставна вартість іпотечного майна складає 5000000 грн., що станом на 27.03.2008р. становило 1000000 (один мільйон) дол.США.

Але, ціна предмета іпотеки на момент набуття права власності за іпотекодержателем та визначення його ринкової вартості у розмірі 3929000 грн. (146000 дол. США) є значно нижчою, ніж на момент укладення договору іпотеки.

Крім того, в обярунтування своєї позиції посилається на правову позицію. яку викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №306 1224/16-ц, а саме:

«...Також пунктом 1.2 договору наступної іпотеки визначено, що ринкова вартість предмета іпотеки - об`єкта незавершеного будівництвом житлового будинку, згідно зі звітом оціночної діяльності становить 2 870 925,00 грн., а згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Комунальним унітарним підприємством «Свалявське районне бюро технічної інвентаризації» від 30 жовтня 2007 року інвентаризаційна вартість майна - 8 715 417,00 грн.

Також суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали, що спірний предмет іпотеки повністю добудовано та він має 100 % готовності. Оцінка предмета іпотеки на момент набуття права власності за іпотекодержателем та визначення його ринкової вартості у розмірі 2 563 480,20 грн. є значно нижчою, ніж на момент укладення договорів іпотеки та наступної іпотеки, коли готовність житлового будинку становила 95,9%. Оцінка предмета іпотеки здійснена суб`єктом оціночної діяльності шляхом застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта будівництва, а тому вона не відповідає дійсній ринковій вартості спірного нерухомого майна».

Окрім того, Верховний суд України в Узагальненні судової практики цивільних справ, що виникають із кредитних правовідносин зазначив, що при розгляді справи про звернення стягнення на іпотечне майно, виникають питання щодо оцінки майна предмета іпотеки. В одних випадках за ціну позову береться початкова вартість, що зазначена у договорі, в інших встановлена вартість іпотеки на час розгляду справи при видачі витягу із державного реєстру.

Також посилається на положення статі 15, 16, 182, 216 387, 388 та 628 ЦК України, згідно з якими, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані є його недійсністю, а власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. При цьому, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 1,2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Також посилається на Постанову ВСУ від 17.12.2014 року по справі №6-140цс14, якою передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного недійсними.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2019 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. від 04.07.20149 року вказаний позов залишено без руху.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. від 08.07.2019 року відведено суддю Гуденко О.А. від розгляду даної справи.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 10.07.2019 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2019 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 19.07.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним позовом.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 10.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

12.02.2021 року матеріали справи передано судді Саламатіну О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 15.02.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за вищезазначеним позовом. Розгляд справи постановлено провести в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі за вказаним позовом та справу призначено до судового розгляду по суті.

18 листопада 2019 року на адресу суду представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрофінансгруп" направив відзив, в якому зазначає що позовна заява позивача є необґрунтованою та безпідставною та просить у задоволені позовних вимог відмовити.

Звертає увагу суду, що в межах цивільної справи №490/3505/17 Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду було досліджено, встановлено та підтверджено правомірність набуття ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права власності на Нежитлові приміщення.

Вказує, що у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом

Згідно ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Зазначає, що вбачається істотний дисбаланс між прагненням і бажанням Позивача уникнути цивільно-правової відповідальності за Кредитним договором та законним правом ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" на звернення стягнення на іпотечне майно.

Стверджує, що перед здійснення дій щодо реєстрації права власності на спірне іпотечне майно за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», державний реєстратор мав можливість та у повній мірі встановив відповідність заявлених ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» прав і поданих документів вимогам законодавства та самим Договору іпотеки.

Вважає твердження позивачки, про порушення при укладенні договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 27.03.2008 p., ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» не виконав обов`язкові вимоги договору іпотеки, а саме п. 5.5.1 та не представив обґрунтовану експертну оцінку, такими, що не ґрунтуються на нормах чинно законодавства України, оскільки постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 306/1224/16-ц, на яку посилається позивач, стосується питання визначення юрисдикції спору, крім того містить інші фактичні обставини, оскільки оцінка предмету іпотеки на момент переходу права власності в такій справі № 306/1224/1 проводилася відносно об`єкту з іншим станом готовності (95,9 %).

Також посилається на висновки наведені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 серпня 2019 року у справі №916/801/18, згідно з якими правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 914/881/17).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.03.2019 у справі №821/197/18/4440/16 та від 12.06.2019 у справі № 308/12150/16-ц дійшла висновку, що визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців.

Проте скаржником не ставилась вимога про оскарження оцінки манна під час розгляду скарги па дії приватного виконавця у даній справі, а вимоги скарги базувались па власній оцінці скаржником звіту про оцінку майна, який, за його твердженням, є необґрунтованим та складеним із порушеннями чинного законодавства у зв`язку із чим сума оцінки майна є заниженою та не відповідає дійсності і як наслідок па неправомірному використанні виконавцем цього звіту під час здійснення виконавчих дій.

За таких обставин доводи скаржника про неправомірність звіту про оцінку майна, за відсутності оскарження в судовому порядку останнього та наявності відповідного судового рішення є передчасними».

Відтак, оскільки Звіт про оцінку майна від 19.04.2017 року, виконаний ФОП ОСОБА_2 , не оскаржений, то даний звіт є правомірним законним.

Також зазначає, що у пункті 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (далі - Порядок), зазначено, що: «Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателелі іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений п відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу)».

Виходячи з вищенаведеного вбачається, що законодавством України не передбачено для іпотекодержателя обов`язку щодо подання державному реєстратору, при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, документу про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки.

Також, у державного реєстратора відсутній обов`язок та відповідне право вимагати від іпотекодержателя надати документ про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки.

Звертає увагу суду, що як зазначає і сам позивач у своїй позовній заяві, Відповідачем-1, відповідно до вимог ч. 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", перед набуттям предметів іпотеки у власність було замовлено відповідні оцінки в суб`єктів оціночної діяльності та 19.04.2017 року ФОП ОСОБА_2 проведено оцінку нежитлових приміщень, знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1060,2 кв.м.

Згідно зі Звітом про оцінку майна ринкова вартість об`єкта оцінки без урахувати ПДВ склала 3 936 000 (три мільйони дев`ятсот тридцять шість) гривень 00 коп.

При цьому умовами іпотечного договору не передбачено погодження сторонами ціни предмета іпотеки у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності в позасудовому порядку.

Наголошує, що стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою визначено підстави, за яких може бути відмовлено у державній реєстрації прав, не містить такої підстави для відмови в державній реєстрації прав на нерухоме майно як неналежні оцінка предмета іпотеки.

Отже, з огляду на наявність застереження про задоволення вимог іпотекодержателя що міститься в іпотечному договорі, державним реєстратором правомірно здійснено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Доводи позивача на те, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна - за жодних обставин не спростовують правомірності державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп".

З вищенаведеного вбачається, що хоча ціна набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем і є істотною обставиною, однак як нормами законодавства України, так і положеннями укладеного іпотечного договору вона не пов`язується з правом іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Також зазначає, що вчинена відповідачем-2 реєстрація права власності відповідача-1 на нежитлові приміщення - не є правочином, оскільки державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відтак, між відповідачами не здійснювалось будь-яких правочинів щодо нежитлових приміщень що, у свою чергу, виключає можливість порушення відповідачами будь-яких прав позивача.

Вважає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, у розумінні статтей 77-78 ЦПК України, на підтвердження своїх позовних вимог.

За такого просить у задоволені позовних вимог відмовити.

28.07.2021 року на адресу суду представником Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради направлено відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви у повному обсязі, посилаючись на наступне.

Загальний порядок проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначений Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 №1952-ІV (далі - Закон) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме.

Відповідно до п.40 Порядку державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст.27 Закону та Порядком (посилання на статті та пункти чинні на момент проведення реєстраційних дій).

Пунктом 61 Порядку (у редакції, чинній на дату проведення реєстраційних дій) передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

З огляду на вищезазначене, документ про оцінку майна, яке перебуває в іпотеці, не є документом, який подається для державної реєстрації. Як наслідок, керуючись ст. 19 Конституції України, державний реєстратор Відповідача 2 не мав законних підстав вимагати у заявника зазначений документ.

Крім того, ч. 1 ст. 24 Закону визначено вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Серед таких підстав не передбачено встановлення невідповідності оцінки майна, яке перебуває в іпотеці, умовам договору іпотеки.

Згідно з ч. 5 ст. 24 Закону (у редакції, чинній на дату проведення реєстраційних дій) відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених ч. 1 цієї статті, заборонена.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що питання відповідності оцінки майна, яка перебуває в іпотеці, не належить до обов`язків державного реєстратора, а документ про оцінку такого майна не визначений законом як такий, який має бути поданий державному реєстратору та відповідати умовам договору іпотеки, державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (1060,2 м2) за Відповідачем 1, у подальшому за Відповідачем 3 проведена посадовою особою Відповідача 2 у порядку та у спосіб, визначені чинним законодавством.

Крім того, Відповідач 2 є виконавчим органом Миколаївської міської

ради, який діє у спосіб та у порядку, визначені Конституцією, законами та підзаконними нормативно-правовими актами, актами міської ради. Положенням про департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень

відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як наслідок, Відповідач 2 не може визнавати, оспорювати, встановлювати наявність чи відсутність права власності, Відповідач 2 лише здійснює офіційну фіксацію таких прав на підставі визначених законом документів, у яких саме і визнаються чи встановлюються такі права, отже, не є належним Відповідачем у розумінні ст. 48 ЦПК у даній справі.

В судовому засіданні позивачка та її представники позов підтримали з підстав наведених у ньому, просили задовольнити у повному обсязі. Надали суду пояснення та навели свої аргументи аналогічні тим, що містяться в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрофінансгруп" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Рієлтіс плюс" проти позову заперечив з підстав наведених у відзиві, додатково послався на висновок експерта №21-3493 від 30.11.2021 року судової оціночно-будівельної експертизи. Просив в позові відмовити повністю.

Відповідач Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради свого представника в судове засідання не направив, в матеріалах справи міститься заява від 31.12.2020 року про розгляд без участі представника Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради.

Суд, заслухавши пояснення учаників справи, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачці ОСОБА_1 на праві власності належали нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , які складаються з нежитлових приміщень загальною площею 1060,2 кв.м в житловому будинку літ. «А-2» з літнім майданчиком.

27 березня 2008 року між АТ "Імексбанк" та ОСОБА_1 було укладено Договір кредитної лінії №954/КЛ/2008, за яким остання отрримала 320 982 Євро зі сплатою 14.5% річних у вигляді невідновлювальної кредитної лінії за цільовим призначенням - ремонт та реконструкція нежитлового призначення. Кінцевий термін повернення - 25 березня 2011 року.

В той же день 27 березня 2008 року між сторонами з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором №954/КЛ/2008, укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 , як іпотекодавець передала в іпотеку АТ "Імексбанк" як іпотекодержателю нежитлові приміщення, загальною площею 545,6 кв.м. у АДРЕСА_1 , заставною вартістю 5 000 000 грн, ринковою вартістю 12815080 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського МНО за реєстровим номером №1769. В той же день приватним нотаріусом Яковлєвою Н.П. накладено заборону відчуження на зазначений предмет іпотеки за реєстровим номером №1770/47.

Договором від 19.08.2011 року, укладеним між тими ж сторонами, посвідченим приватним нотаріусом за реєстровим № 1312 внесено зміни до Договору іпотеки в частині кінцевого терміну провернення кредиту до 25 червня 2016 року та зміни загальної площі та складу приміщення предмету іпотеки до 1060,2 кв.м. у складі кафе з літнім майданчиком. Інші умови договору іпотеки не змінюються і є обов`язковими для сторін.

Постановою Правління НБУ №330 від 21 травня 2015 року відкликано банківську ліцензію та ліквідовано АТ "Імексбанк".

Відповідно до постанови Правління НБУ від 21 травня 2015 р. № 330 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27 травня 2015 р. № 105, "Про початок процедури ліквідації АТ "Імексбанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації АТ "Імексбанк" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ "Імексбанк" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Северина Юрія Петровича строком на 1 рік з 27 травня 2015 р. до 26 травня 2016 р. включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.04.2016 року №638 "Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ "Імексбанк", продовжено цей строк до 26 травня 2018 рок включно та продовжено повноваження ліквідатора .

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01.09.2016 №1697 змінено уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ «Імексбанк», та делеговано всі повноваження ліквідатора Матвієнку А.А. з 05.09.2016.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.11.2016 року №2519 "Про затвердження умов продажу активів АТ "Імексбанк" - визначено активи Банку, що підлягають продажу на відкритих торгах (аукціоні), а саме права вимоги за кредитними договорами, що укладені з фізичними особами , в тому числі кредитний длогвір 954/КЛ/2008 від 27.03.2008 року, позичальник ОСОБА_1 , заборгованість за кредитом 7182368,72 грн, початкова вартість продажу 4530507,74 грн. Уповноваженій особі на ліквідацію Банку протягом пяти робочих днів після отримання даного рішення забезпечити оприлюднення оголошення щодо проведення даних торгів та на веб-сайті банку публічних паспортів зазначених активів.

17.02.2017 року відбулися електронні торги з продажу права вимоги за кредитним договором № 954/КЛ/2008, (забезпечення нежитлові приміщення кафе заг. площею 1060,2 кв.м, АДРЕСА_1 ). Переможцем торгів визнано ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Електроні торги оформлені протоколом електронних торгів № UA-EA-2017-02-02-000016-с від 17.02.2017 року. Ціна продажу - 3 687 365 грн.

24 лютого 2017 року був укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27.03.2008 року, між АТ «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», за яким ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» набуває всіх прав нового іпотекодержателя за умовами договору іпотеки №1769. Договір набуває чинності з дня підписання його сторонами.

21 квітня 2017 року на вказані приміщення за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державним реєстратором Центру надання адмністративних послуг ОСОБА_3 зареєстровано право власності за ТОВ ФК "Дніпрофінасгруп" на підставі договору іпотеки №1770/47 від 27.03.2008 року зі змінами від 19.08.2011 року, вимога щодо дострокового погашення заборгованості серія та номер 0103/5 від 01.03.2017 року ТОВ ФК "Дніпрофінасгруп" та вимога щодо дострокового погашення заборгованості серія та номер 0103/3 від 01.03.2017 року ТОВ ФК "Дніпрофінасгруп".

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 27 квітня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заверухою Н.І., за реєстровим номером №300, ТОВ "Рієлтіс плюс" придбало у ТОВ ФК "Дніпрофінансгруп" нежитлові приміщення, що знаходяться в АДРЕСА_1 , право власності на спірне майно зареєстроване за ТОВ "Рієлтіс плюс" в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 27 квітня 2017 року о 17.12 год. - і по теперішній час.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" - в редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

При цьому, статею 35 Закону України "Про іпотеку", встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно частини 1 статті 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 2 статті 36 Закону України "Про іпотеку" визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

За положеннями частини 3 статті 36 Закону України "Про іпотеку", договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Отже, за змістом положень статті 36 Закону України "Про іпотеку", відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, іпотечний договір №1769 від 27.03.2008 укладено позивачем з АТ "Імексбанк", правонаступником якого є ТОВ ФК "Дніпрофінасгруп", в забезпечення виконання ОСОБА_1 умов договору кредитної лінії №954/КЛ/2008 від 27.03.2008.

Відповідно до п. 3.1.4 Договору іпотеки від 27.03.2008 року, у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до розділу 5 цього Договору та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, включаючи суму кредиту, сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків , витрат повязаних з реалізацією - визначені на момент фактичного задоволення.

У відповідності до п. 5.1. Договору іпотеки від 27.03.208 року іпотекодержатель на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність.

За п.5.5.1 Договору іпотеки від 27.03.208 року, на порушення якого посилається позивачка, - за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися наступним чином: - у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки (якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані) іпотекодавець передає у власність іпотекодержателю предмет іпотеки. Ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання. Рішення про прийняття у власність предмету іпотеки приймається Іпотекодержателем одноособово. Підписанням цьго договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмету іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателем мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

Відповідно до п. 8.6 договору іпотеки від 27.03.208 року, ця іпотека зберігає силу у випадку, коли у встановленому законом порядку відбувається переведення іпотекодавцем боргу за кредитним договором на іншу особу. Відступлення прав за цим Договором здійснюється Іпотекодержателем без необхідності отримання згоди іпотекодавця за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за кредитним договром. Відступлення прав іпотекодержателя за цим Договором здійснюється за правочином про відступлення прав, який пілягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку (якщо така реєстрація буде проведена), іпотекодержатель зобов`язаний письмово у пятиденний строк повідомити іпотекодавця про відступлення прав за цим договором і права вимоги за кредитним договором.

Таким чином, відповідно до змісту п.5.1. та 5.5.1. договору іпотеки від 27.03.208 року, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, за своїми правовими наслідками для сторін є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, як це зазначено в статті 36 Закону України "Про іпотеку" і визначає один із можливих позасудових способів звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя без будь-якого додаткового погодження (окремого уповноваження) з боку іпотекодавця.

При цьому ціною придбання іпотекодержателем у власність предмету іпотеки є ціна визначена шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання.

Та достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмету іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателем мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

Таким чином, з наведених умов іпотечного договору вбачається, що сторони дійшли згоди про те, що у разі набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки (якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані), іпотекодержатель набуває право на звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно із застереженням в іпотечному договорі, яке визначено сторонами за правовими наслідками як договір купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

Можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, які визначені пунктами 5.1. та 5.5.1. цього договору іпотеки, відповідають положенням частини 3 статті 36 Закону України "Про іпотеку".

При цьому, за договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27.03.2008 року, між АТ «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» набуло всіх прав нового іпотекодержателя за умовами договору іпотеки №1769.

Натомість правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку").

У відповідності до статті 35 Закону України "Про іпотеку" право прийняття предмету іпотеки у свою власність у ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» виникло лише після порушення іпотекодавцем основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору та залишення без задоволення вимоги іпотекодержателя про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Враховуючи наведене вище, позивачка помилково ототожнює, укладення між АТ «Імексбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27.03.2008 року з набуттям ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» предмета іпотеки у власність (прийняття предмету іпотеки у свою власність).

За такого, аргументи позивачки, що відсутність на момент укладання між АТ «Імексбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27.03.2008 року обгрунтованої експертної оцінки, є підставою для задоволення позову, судом відхиляються, оскільки не грунтуються на законі.

Крім того, суд зазначає, що у пункті 8.6 договору іпотеки від 27.03.2008 року відсутня така вимога , як наявність звіту про оцінку майна на момент укладення договору відступлення права вимоги іпотекодержателем.

Так, в пункті 8.6 договору іпотеки від 27.03.2008 року зазначено, що відступлення прав за цим Договором здійснюється Іпотекодержателем без необхідності отримання згоди іпотекодавця за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за кредитним договром. Відступлення прав іпотекодержателя за цим Договором здійснюється за правочином про відступлення прав, який пілягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку (якщо така реєстрація буде проведена), іпотекодержатель зобов`язаний письмово у пятиденний строк повідомити іпотекодавця про відступлення прав за цим договором і права вимоги за кредитним договором.

При цьому, суд зазначає, що на момент прийняття ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» предмету іпотеки у свою власність, останнім було виконано вимоги щодо визначення ціни придбання іпотекодержателем у власність предмету іпотеки шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання - пункти 5.1. та 5.5.1. цього договору іпотеки та стаття 37 Закону України "Про іпотеку".

Так, вартість предмета іпотеки була встановлена суб`єктом оцінювання в звіті про оцінку майна №1799439 ZV3 від 19 квітня 2017 року та складала 3936000,00 грн.

Ні позивачкою, ні відповідачами не заперечується, що позивачка не виконала умови договору кредитної лінії №954/КЛ/2008 від 27.03.2008.

Враховуючи невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором кредитної лінії №954/КЛ/2008 від 27.03.2008, суд вважає, що відповідач - ТОВ ФК "Дніпрофінасгруп" правомірно у відповідності до пункту 5.5.1. іпотечного договору та статті 37 Закону України "Про іпотеку" скористався своїм правом на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як встановлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 22 травня 2019 року по справі №490/5834/19, 01 березня 2017 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» направило на адресу реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та місцезнаходження іпотечного майна вимоги щодо дострокового погашення заборгованості №0103/5 та № 0103/3, в яких боржника повідомлено про укладення Договору про відступлення права вимоги №48 від 24 лютого 2017 року, його умови, наявний розмір заборгованості (257 465,08 Євро, що в еквіваленті складає 7 300 828,62 грн) та зазначено про вимогу виконати в повному обсязі свої зобов`язання перед ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у зазначеному розмірі, а в разі невиконання ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» вимушено буде звернути стягнення на заставне майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме нежитлові приміщення кафе, загальною площею 1 060,2 кв.м по АДРЕСА_1 згідно з договором іпотеки від 27 березня 2008 року № 1769. Поштові конверти з адресою відправника - ТОВ «ФК «Дніпрофінасгруп» 05 квітня 2017 року повернулися на адресу останнього з відміткою пошти «За закінченням терміну зберігання». Отже ОСОБА_1 цих відправлень не отримала, що в свою чергу свідчить про недобросовісність іпотекодавця та порушення прав іпотекодержателя в очікуванні таких дій (стаття 13 ЦК України).

Згідно п.1 ч.1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації.

За положеннями ст. 10 вказаного Закону державним реєстратором є, зокрема, громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав;

Частиною 2 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п.61 постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно", для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

В ч. 1 ст. 24 Закону визначено вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Серед таких підстав не передбачено встановлення невідповідності оцінки майна, яке перебуває в іпотеці, умовам договору іпотеки.

Згідно з ч. 5 ст. 24 Закону (у редакції, чинній на дату проведення реєстраційних дій) відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених ч. 1 цієї статті, заборонена.

Враховуючи те, що при зверненні до державного реєстратора для вчинення дії з реєстрації права власності на іпотечне майно, відповідач надав всі необхідні документи, передбачені п.61 постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" у приватного нотаріуса були відсутні підстави для відмови в державній реєстрації.

Щодо доводів позивачки, що звіт про оцінку не може бути проведений з порівняльним підходом та аргуметів позивачки, про значні відмінності у визначеній вартості спірного майна, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену ним у постанові від 23 січня 2019 року у справі №306/1224/16-ц, суд зазначає таке.

Згідно з вказаною постановою Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №306/1224/16-ц, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали, що спірний предмет іпотеки повністю добудовано та він має 100% готовності. Оцінка предмета іпотеки на момент набуття права власності за іпотекодержателем та визначення його ринкової вартості у розмірі 2 563 480,20 грн., є значно нижчою, ніж на момент укладення договорів іпотеки та наступної іпотеки, коли готовність житлового будинку становила 95,9%. Оцінка предмета іпотеки здійснена суб`єктом оціночної діяльності шляхом застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта будівництва, а тому вона не відповідає дійсній ринковій вартості спірного нерухомого майна.

Таким чином у справі, №306/1224/16-ц, зовсім інші фактичні обставини ніж у справі що розглядається, зокрема і щодо предмету іпотеки, так у справі №306/1224/16-ц, на відміну від справи що розглядається, предметом іпотеки був об`єкт незавершеного будівництва, та ступінь готовності вказаного об`єкту на момент укладання іпотечного договору, був нижчим ніж той, яким він був на момент реєстрації права власності на нього за іпотекодержателем, та відповідно застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта будівництва не дозволило встановити дійсну ринкову вартість спірного нерухомого майна.

Натомість у справі, що розглядається предметом іпотеки є нежитлові приміщення кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. у АДРЕСА_1 , тобто, об`єкт нерухомості, який на момент укладання іпотечного договору вже було збудовано та прийнято в експлуатацію, данних щодо зміни його технічних харктеристик (добудов, зміни призначення тощо) на момент реєстрації права власності за іпотекодержателем не було, а докази про зворотнє сторонами не надані, що відрізняє цей спір від того, що розглядався Великою Палатою Верховного Суду по справі №306/1224/16-ц.

Таким чином, постанова Великої Палати Верховного Суду по справі №306/1224/16-ц, в якій зазначається на те, що застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта будівництва не дозволило встановити дійсну ринкову вартість спірного нерухомого майна, стосується лише спору, який розглядався по цій справі, що має особливості, визначені щодо предмету іпотеки.

Слід також враховувати, що у постанові від 20.03.2019 у справі №306/1224/16-ц встановлено, поміж іншим, порушення під час звернення стягнення на предмет іпотеки, які полягали у відсутності доказів про повідомлення іпотекодателя про відступлення прав як за кредитним договором, так і за договором іпотеки.

Натомість, у спірних правовідносинах Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 22 травня 2019 року по справі №490/3505/17 зазначив, що суди зробили неправильний висновок про те, що відсутність у матеріалах справи відомостей про отримання ОСОБА_1 письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності є підставою для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

При цьому, скасував Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 жовтня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Імексбанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: ОСОБА_4 , товариства з обмеженою відповідальністю «Рієлтіс плюс», про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Імексбанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: ОСОБА_4 , товариства з обмеженою відповідальністю «Рієлтіс плюс», про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно відмовив.

Таким чином, вищенаведене свідчить про суттєві відмінності в обставинах у справі №306/1224/16-ц та у справі №490/5834/19.

Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Так статтею 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Відповідно до пунктів 35 - 39 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1440 від 10.09.2003, оцінка майна проводиться із застосуванням методичних підходів, методів оцінки, які є складовими частинами методичних підходів або є результатом комбінування кількох методичних підходів, а також оціночних процедур.

Оцінювач застосовує, як правило, кілька методичних підходів, що найбільш повно відповідають визначеним меті оцінки, виду вартості за наявності достовірних інформаційних джерел для її проведення.

З метою обґрунтування остаточного висновку про вартість об`єкта оцінки результати оцінки, отримані із застосуванням різних методичних підходів, зіставляються шляхом аналізу впливу принципів оцінки, які є визначальними для мети, з якою проводиться оцінка, а також інформаційних джерел на достовірність результатів оцінки.

Неможливість або недоцільність застосування певного методичного підходу, пов`язана з повною відсутністю чи недостовірністю необхідних для цього вихідних даних про об`єкт оцінки та іншої інформації, окремо обґрунтовується у звіті про оцінку майна. Національними стандартами можуть передбачатися також інші випадки обмежень щодо застосування певних методичних підходів для визначення ринкової вартості та неринкових видів вартості об`єктів оцінки.

Застереження та обмеження щодо використання результатів оцінки об`єкта оцінки зазначаються у звіті про оцінку майна.

Для проведення оцінки майна застосовуються такі основні методичні підходи:

витратний (майновий - для оцінки об`єктів у формі цілісного майнового комплексу та у формі фінансових інтересів);

дохідний;

порівняльний.

Витратний підхід ґрунтується на врахуванні принципів корисності і заміщення.

Відповідно до пунктів 47 - 49 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1440 від 10.09.2003, порівняльний підхід ґрунтується на врахуванні принципів заміщення та попиту і пропонування. Порівняльний підхід передбачає аналіз цін продажу та пропонування подібного майна з відповідним коригуванням відмінностей між об`єктами порівняння та об`єктом оцінки.

Для визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у матеріальній формі із застосуванням порівняльного підходу інформація про подібне майно повинна відповідати таким критеріям:

умови угод купівлі-продажу або умови пропонування щодо укладення таких угод не відрізняються від умов, які відповідають вимогам, що висуваються для визначення ринкової вартості;

продаж подібного майна відбувся з дотриманням типових умов оплати;

умови на ринку подібного майна, що визначали формування цін продажу або пропонування, на дату оцінки істотно не змінилися або зміни, які відбулися, можуть бути враховані.

Основними елементами порівняння є характеристики подібного майна за місцем його розташування, фізичними та функціональними ознаками, умовами продажу тощо. Коригування вартості подібного майна здійснюється шляхом додавання або вирахування грошової суми із застосуванням коефіцієнта (відсотка) до ціни продажу (пропонування) зазначеного майна або шляхом їх комбінування.

Таким чином, позивачкою не доведено, а судом не встановлено наявність будь-яких нормативних та фактичних обмежень, щодо застосування суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання порівняльного методичного підходу, який було застосовано ФОП ОСОБА_2 при здійсненні оцінки нерухомого майна нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , які складаються з нежитлових приміщень загальною площею 1060,2 кв.м в житловому будинку літ. «А-2» з літнім майданчиком та складанні звіту про оцінку майна №1799439 ZV3 від 19 квітня 2017 року.

При цьому, суд звертає увагу на суперечливість в позиції позивачки, яка підставою позову визначила невідповідність, на її думку вартості предмета іпотеки, яка встановлена суб`єктом оцінювання в звіті про оцінку майна №1799439 ZV3 від 19 квітня 2017 року, станом на момент реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, з посиланням на неможливість застосування в даному випадку порівняльного підходу.

Натомість в обгрунтування своєї позиції надала суду Звіт №183/04 про незалежну оцінку нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 від 03 вересня 2018 року та Висновок експерта від 22.02.2021 року за №109, які також проведено з використанням порівняльного підходу.

При цьому, судом не приймається до уваги Звіт №183/04 про незалежну оцінку нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 від 03 вересня 2018 року, згідно з яким вартість об`єкта оцінки станом на 03 вересня 2018 року складає 30197380,00 грн., як такий, що не відповідає вимогам п.5.5.1 Іпотечного договору №1769 від 27.03.2008 року, згідно з яким, ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання, та статті 37 Закону Україну "Про іпотеку" якою передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Щодо розбіжності у визначенні вартості предмета іпотеки різними експертами та неможливості врахування звіту про оцінку майна №1799439 ZV3 від 19 квітня 2017 року в якості доказу, суд зазначає таке.

Відповідно до висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №109 від 22.02.2021, встановлено, що ринкова вартість об`єкта нерухомого майна - нежитлові приміщення кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. в житловому будинку літ-А-2, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 21.04.2017 року становить 31 598 000, 00 грн.

При цьому, експерт зазначив, що виконана оцінка нерухомого майна-нежитлових приміщень кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. в житловому будинку літ. А-2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка зафіксована у звіті про оцінку майна №1799439 ZV3 від 21.04.2017 року, що виконаний ФОП ОСОБА_2 (сертифікат суб`єкта оціночної діялності ФДМУ дійсний на момент оцінки №1008/16 від 14.12.2016 року) не повною мірою відповідає вимогам Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року №1440, але у разі підтвердження даних інформаційних джерел, щодо використання цінових пропозицій подібного майна та після виправлення зазначених недоліків може використовуватись з метою, визначеною у звіті.

Так, частинами 1-6 статті 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).

Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) може виконувати оцінювач, який має не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна, експертні ради, що спеціально створені саморегулівними організаціями оцінювачів з метою контролю за якістю оцінки майна, яка проводиться оцінювачами - членами саморегулівної організації, оцінювачі, які мають не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна та працюють у Фонді державного майна України, а також інших органах, зазначених у статті 5 цього Закону.

Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), якщо зазначена оцінка погоджується, затверджується або приймається органом державної влади або органом місцевого самоврядування, є обов`язковим.

Якщо письмовим запитом про необхідність проведення рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) встановлюється вимога щодо надання висновку про вартість майна, така вимога задовольняється шляхом проведення оцінки майна. У цьому випадку рецензент здійснює або забезпечує здійснення оцінки майна в порядку, встановленому нормативно-правовими актами з оцінки майна.

Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) оцінювачем, який працює в органі державної влади, на запити органів державної влади або у зв`язку з виконанням своїх посадових обов`язків здійснюється в межах повноважень, визначених посадовими інструкціями. Якщо запитом органу державної влади передбачено надання висновку про вартість майна і підготовка зазначеного висновку вимагає проведення незалежної оцінки, органи державної влади забезпечують її проведення у порядку, встановленому цим Законом.

В інших випадках рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на платній основі.

Загальні вимоги до рецензування звіту про оцінку майна наведені в п. 62 - 64 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1440 від 10.09.2003 згідно з якими рензування звіту про оцінку майна здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та осіб, які заінтересовані у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (далі - рецензенти).

Рецензування полягає у неупередженому об`єктивному розгляді оцінки майна особою, яка не має особистої матеріальної або іншої заінтересованості в результатах такої оцінки, відповідно до напряму та спеціалізації її кваліфікаційного свідоцтва.

За результатами своєї роботи рецензент готує рецензію у письмовій формі, яку скріплює підписом. Рецензія не повинна містити власного висновку про вартість об`єкта оцінки. Будь-які судження про вартість об`єкта оцінки, виражені у грошовій формі, можуть відображатися рецензентом виключно у формі звіту про оцінку майна, складеному у повній формі відповідно до вимог національних стандартів.

Якщо у письмовому запиті про необхідність рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) встановлюється вимога щодо надання висновку про вартість об`єкта оцінки, така вимога задовольняється шляхом проведення оцінки майна. У разі рецензування звіту про оцінку майна оцінювачем, який працює в органі державної влади або органі місцевого самоврядування - суб`єктах оціночної діяльності, вимога щодо надання висновку про вартість майна задовольняється шляхом організаційного забезпечення проведення незалежної оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. У такому разі особи, що вимагають проведення незалежної оцінки майна в процесі рецензування, забезпечують укладення договору на проведення оцінки майна в порядку, визначеному законодавством.

Крім того, у відповідності до статті 33 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" спори, пов`язані з оцінкою майна, майнових прав, вирішуються в судовому порядку.

За обставинами даної справи, оцінку майна, право власності на яке набуває іпотекодержатель, було здійснено, але іпотекодавця не задовольняє ринкова вартість об`єкту оцінки.

В такому випадку, якщо оцінка майна, надана оцінювачем не задовольняє іпотекодавця, він має право її оспорити в судовому порядку у відповідності до приписів статті 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Окрім того, відповідно ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» позивач мав замовити рецензування звіту про оцінку майна. Однак в даному випадку звіт про оцінку майна не оскаржувався, його рецензування не здійснювалось.

Згідно з ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до статтей 76-83 ЦПК України- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до приписів статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому, статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Враховуючи наведене вище, у суду відсутні підстави не враховувати звіт про оцінку майна №1799439 ZV3 від 19 квітня 2017 року в якості доказу.

Крім того, суд зазначає. що Іпотекодавець також не позбавлений права у випадку незгоди оспорювати оцінку майна при розгляді його вимог щодо відшкодування різниці між вартістю майна та розміром забезпечених іпотекою вимог в окремому позовному провадженні.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено неправомірності дій відповідачів, заявлені позовні вимоги необгрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.

Оскільки відсутні підстави для скасування державної реєстрацію права власності за товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" на право власності нежитлових приміщень кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. у АДРЕСА_1 , відповідно не підлягає задоволенню і похідна вимога про витребування з володіння ТОВ "Рієлтіс Плюс" на користь ОСОБА_1 нежитлових приміщень кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. у АДРЕСА_1 .

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до позову, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Керуючись статтями 12, 13, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрофінансгруп" (, адреса: 49044, місто Дніпро, узвіз Крутогірний, 15-А, офіс 6), Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради (, адреса: 54001, місто Миколаїв, вулиця Адміральська, 20), Товариства з обмеженоювідповідальністю "Рієлтіс плюс" (, адреса: 49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Автотранспортна, будинок 2, офіс 207), про скасування права власності та витребовування майна, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін