Справа № 199/8873/20
РІШЕННЯ

Іменем України

09.06.2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді - Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання - Куземі О.Г.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

22 грудня 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач ОСОБА_1 із вищевказаним первісним позовом, в якому просив суд визначити місце проживання спільної дитини сторін - дочки ОСОБА_4 разом із ним. В обґрунтування свого позову позивач послався на те, що у сторін від шлюбу, який наразі розірвано рішенням суду від 16 грудня 2020 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - дочка ОСОБА_4 , яка після фактичного припинення в січні 2020 року шлюбних відносин сторін за усною домовленістю між батьками проживає по черзі по одному тижню з кожним із батьків. Однак, позивач вважає, що у дитини в її інтересах повинне бути одне постійно місце проживання з власною кімнатою та всіма необхідними умовами для життя, розвитку, навчання і належного виховання, які саме він здатен забезпечити. Також позивач вважає, що місце проживання дитини має бути визначене разом із ним, оскільки саме з місця проживання позивача дитині ближче і зручніше діставатись до загальноосвітньої та художньої шкіл, в які вона ходить, саме батько приділяє більше уваги дочці, займається її вихованням, лікуванням, оздоровленням, дбає про її навчання та розвиток. Послався позивач і на те, що дитина сторін сама зазначає про своє бажання проживати саме з батьком. Крім того, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог послався на те, що він є психічно здоровим, не має наркологічних захворювань, має вищу освіту, працює, має регулярний дохід, за місцем роботи характеризується виключно з позитивного боку, любить свою дочку та спроможний забезпечити її всім необхідним. При цьому позивач ніколи не чинив перешкод відповідачу у спілкуванні з їх дитиною, хоче, щоб вихованням дочки займались обоє батьків, однак для гармонійного розвиту дитини необхідно визначитись із постійним місцем проживання останньої. (а.с.1-5)

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2021 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. (а.с.25)

01 лютого 2021 року ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву, в якій остання просила суд визначити місце проживання спільної дитини сторін - дочки ОСОБА_4 разом із нею. В обґрунтування свого зустрічного позову зустрічний позивач послалась на те, що сторони від спільного шлюбу мають спільну дитину - дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З січня 2020 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, а рішенням суду від 16 грудня 2020 року їх шлюб розірвано. За усною домовленістю спільна дитина сторін по тижню проживає з кожним із батьків почергово, питання щодо місця проживання дитини між сторонами не виникало допоки первісний позивач не подав свій позов до суду. Зустрічний позивач не погоджується із мотивуванням первісного позову, зазначає, що під час її спільного проживання із дитиною ОСОБА_2 забезпечує дочку усім необхідним для її нормального розвитку, створює умови для навчання у школі, відвідування художньої школи, дбає про її здоров`я, проходячи планове медичне обстеження, кожного року їздить до моря із дитиною, матеріально утримує дитину. Також зустрічний позивач послалась на те, що є психічно здоровою, не має наркологічних захворювань, має вищу освіту, працює, має регулярний дохід, за місцем роботи та проживання характеризується виключно з позитивного боку, любить свою дочку та спроможна її забезпечувати всім необхідним. Вказала ОСОБА_2 і на те, що орендує квартиру, в якій для дитини створені необхідні умови для проживання, навчання та розвитку. Послалась зустрічний позивач і на те, що у вихованні дочки повинні приймати обоє батьків, батьку дитини зустрічний позивач не створює перешкоду у спілкуванні з дитиною, однак для емоційно стійкого розвитку дитини дійсно необхідно визначити її постійне місце проживання. При цьому, посилаючись на практику суду апеляційної інстанції, а також норми національного та міжнародного законодавства, наявність у позивача інвалідності І групи, його розклад життя, зустрічний позивач вважає, що проживання дитини з батьком дитини буде негативно впливати на її освіту і добробут, а тому саме мати дитини зможе дати дочці належне виховання та розвиток, матеріальне забезпечення. (а.с.34-38)

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2021 року вищевказаний зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із первісним. (а.с.71-72)

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, замінено третю особу із Управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради на адміністрацію Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради (а.с.84).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року підготовче провадженні у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.85-86).

В судовому засіданні позивач за первісним позов позовні свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував.

В судовому засіданні відповідач за первісним позов та її представник проти задоволення первісних позовних вимог заперечувала, наполягали на задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Крім того, представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним надав суду письмові пояснення, в яких він, частково дублюючи зміст зустрічного позову, послався на те, що мати дитини ОСОБА_2 є самодостатньою людиною, займається підприємницькою діяльністю, має власний автомобіль, що сприятливо впливає на своєчасне доставлення дитини до загальноосвітньої та музичної школи, кожного року їздить з дитиною до моря на оздоровлення. Разом з тим, батько дитини через постійні «спортивні збори», тренування, на яких час від часу присутня дочка, не приділяє їй уваги, яку приділяє мати, під час таких тренувань дитина може отримати травму. Відвідування батьком дитини «спортивних зборів» може впливати на успішність дитини у навчанні. Вказав представник і на виключне та першочергове значення саме матері у вихованні дитини.

Представник третьої особи в останнє судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце його проведення повідомлялась належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутністю, в ході розгляду справи залишила вирішення спору сторін на розсуд суду.

За викладених обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Вислухавши сторін, представника первісного відповідача та зустрічного позивача, з`ясувавши думку дитини сторін, а також дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставин та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони з 18 листопада 2011 року перебували у шлюбі, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2020 року (справа №199/6050/20, провадження №2/199/2285/20) розірвано. (а.с.14, 15, 42, 43)

Від шлюбу сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - дочка ОСОБА_4 , про що ВДРАЦС Київського РУЮ у м. Донецьку складено відповідний актовий запис за №1062 (а.с.13, 41).

Як встановлено судом в ході розгляду справи у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України та не спростовується матеріалами цивільної справи, після припинення у січні 2020 року спільного проживання сторін по справі ними досягнуто усної згоди про місце проживання їх спільної дитини, а саме досягнуто домовленості про те, що їх малолітня дочка ОСОБА_4 буде мешкати почергово з кожним із батьків один тиждень. Однак на момент розгляду справи кожна із сторін бажає визначити постійне місце проживання їх спільної дитини із собою, що зумовило виникнення спору з цього приводу.

Також судом встановлено, що сторони та їх дочка з 2017 року взяті на облік внутрішньо переміщених осіб, а їх фактичне місце проживання/перебування у відповідності до ст.6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 ( ОСОБА_1 , спільна дитина сторін - ОСОБА_4 ) та за адресою АДРЕСА_2 ( ОСОБА_2 ) (а.с.11, 12, 23).

Разом з тим, зі сторін лише позивач за первісним позовом мешкає за вказаною адресою зареєстрованого свого фактичного місця проживання - АДРЕСА_1 . Зазначену квартиру, як встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, первісний позивач орендує тривалий час, мешкає в ній один, за виключенням тих періодів, коли разом із ним мешкає дитина сторін ОСОБА_4 , а також приїздить у гості мати первісного позивача та бабуся спільної дитини сторін. При цьому за результатами проведеного органом опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради обстеження умов проживання батька дитини ОСОБА_1 за вказаною адресою та складеного за наслідками цього акту від 03 березня 2021 року встановлено, що умови проживання задовільні, санітарно-гігієнічні норми дотримано, для дитини виділена окрема кімната, де в наявності ліжко для сну та відпочинку, шафа для речей, комод з іграшками (а.с.119).

Мати дитини ОСОБА_2 з січня 2020 року орендує однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , де мешкає разом із чоловіком, з яким планує створити нову родину, а також у вказаній квартирі із ними періодично мешкає дочка сторін ОСОБА_4 . За результатами проведеного органом опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради обстеження умов проживання матері дитини ОСОБА_2 за вказаною адресою та складеного за наслідками цього акту від 03 березня 2021 року встановлено, що умови проживання задовільні, санітарно-гігієнічні норми дотримано, для дитини виділений окремий куточок, де в наявності ліжко для сну та відпочинку, шафа для речей, іграшки. Викладені обставини судом встановлені у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, а також підтверджуються наявними матеріалами цивільної справи (а.с.45-47, 119).

Також судом в ході розгляду справи встановлено, що малолітня дочка сторін ОСОБА_4 з 01 вересня 2019 року навчається у Комунальному закладі освіти «Середня загальноосвітня школа №69» Дніпровської міської ради (м. Дніпро, вул. Софії Ковалевської, 86-А), є ученицею 2-В класу, має навчальні досягнення середнього та початкового рівнів. Батько і мати дитини спілкуються з педагогами, відвідують батьківські збори, по черзі приводять дитину та забирають її зі школи. Благодійні внески на розвиток та укріплення матеріальної бази школи робить батько дитини. (а.с.48, 103)

Крім того, судом встановлено, що малолітня ОСОБА_4 також навчається другий рік у Міському комунальному закладі культури «Дніпровська дитяча музична школа №16» (м. Дніпро, вул. Калинова, 68), куди її на навчання вперше привів батько дитини ОСОБА_1 , він же забирає дитину з цієї школи, відвідує батьківські збори, концерти. На заняття у цю школу дитину приводять батьки по черзі, за виконанням домашнього завдання слідкує батько дитини, він також шукає музичні збірки для занять, придбав синтезатор. Малолітня ОСОБА_4 займається охоче, спілкування з музикою у дитини викликає позитивні емоції. Копії квитанцій на підтвердження оплати занять дитини у даній музичній школі надані суду саме стороною первісного позивача. (а.с.94-102, 105, 106)

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 є особою з І групою інвалідності за загальним захворюванням, разом з тим пересувається самостійно з використанням протезів ніг, отримує пенсією по інвалідності, розмір якої за період з 01 березня 2020 року по 28 лютого 2021 року склав 53834,04 гривень (приблизно 4500 гривень на місяць), а також отримує допомогу переміщеним особам на проживання, розмір якої за період з лютого 2020 року по лютий 2021 року склав 40682,2 (3129,4 гривень щомісяця). Крім того, ОСОБА_1 працює в Українському центрі з фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю «Інваспорт» на посаді спортсмена-інструктора, а його розмір доходу за 2020 рік склав 139997,82 гривень (приблизно 11600 гривень на місяць). ОСОБА_1 є майстром спорту України міжнародного класу з волейболу сидячи серед спортсменів з ураженням опорно-рухового апарату, срібним призером чемпіонату Європи з волейболу сидячи 2017 року, учасником Паралімпійських ігор 2016 року, багаторазовим чемпіоном України, за місцем роботи характеризується виключно позитивно. Викладені обставини підтверджуються довідками про доходи первісного позивача, характеристикою за місцем роботи, копією пенсійного посвідчення (а.с.8, 104, 107-109).

В ході розгляду справи судом встановлено, що мати дитини відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якої є індивідуальна мистецька діяльність, а також вона здійснює низку додаткових видів діяльності, серед яких спеціалізована допоміжна офісна діяльність, надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, організування інших видів відпочинку та розваг, конгресів та торговельних виставок, спеціалізована діяльність із дизайну, діяльність у сфері фотографії, діяльність із підтримання театральних і концертних заходів, театральна та концентра діяльність, рекламні агентства та інші. Відповідно до копії податкової декларації ОСОБА_2 від 04 лютого 2021 року загальна сума її доходу як фізичної особи-підприємця за звітний 2020 рік склала 595362,42 гривень. (а.с.49-50, 77-83)

17 березня 2021 року ОСОБА_2 було придбано та зареєстровано за собою автомобіль «Mercedez-Benz» B180, 2010 рік випуску (а.с.121-122).

Також судом встановлено, що кожний із батьків дитини, з огляду на характер їх роботи і зайнятості, має можливість в більшості випадків підлаштовувати свій графік роботи та розпорядок дня під розпорядок дня їх спільної дитини.

У своєму висновку від 18 березня 2021 року орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, посилаючись на результати дослідження умов проживання у обох батьків, ставлення батьків до дитини, їх участь у вихованні, розвитку дитини, вказує, що комісія не дійшла до єдиного висновку, а тому орган опіки та піклування зазначає про неможливість вирішення питання комісією, мотивуючи тим, що обидва з батьків рівноцінно беруть участь у вихованні та розвитку дитини. З цих підстав орган опіки та піклування залишив вирішення питання про визнання місця проживання малолітньої дитини сторін на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини. (а.с.118-120)

В той же час, судом під час розгляду справи у відповідності і на підставі ст.232 ЦПК України, ст.171 СК України з`ясовано думку малолітньої дитини сторін ОСОБА_4 , в ході чого остання на запитання суду та учасників процесу пояснила, що бажає мешкати з обома своїми батьками, більшої прихильності до когось одного із батьків не має. Разом з тим, на подальші запитання суду малолітня ОСОБА_4 пояснила, що саме зі своїм батьком, аніж із матір`ю, вона проводить більше вільного часу, частіше гуляє та розважається на дитячих майданчиках саме з батьком, робить з ним домашні завдання, ходить до магазину, протягом тижня проживання з батьком ніколи не залишається одна в квартирі, оскільки в тих поодиноких випадках, коли батька немає вдома з нею залишається його мати - бабуся дитини, яка періодично приїздить у гості. Натомість, в тиждень проживання із матір`ю дитина більше знаходиться вдома, бувають випадки, коли ОСОБА_4 пропускає або спізнюється на заняття у школі, в тому числі музичній, на інші гуртки, інколи залишається вдома сама, чого в період проживання із батьком не буває, хоча обоє батьків приводять та забирають дитину зі школи та гуртків, які вона відвідує. Крім того, малолітня ОСОБА_4 пояснила, що їй подобається ходити до школи, де в неї є своє коло друзів, з якими вона гуляє і бачиться також і після школи, змінювати школу не бажає. Є в ОСОБА_4 друг ( ОСОБА_5 ), який проживає поруч із адресою місця проживання батька, а тому із ним вона часто грає на дитячому майданчику або у себе вдома за адресою батька в тиждень проживання саме із батьком. За адресою місця проживання матері у дитини немає друзів та знайомих, в цей період вона спілкується лише з матір`ю та чоловіком, з яким мати мешкає спільно та планує створити нову родину.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини).

Так, за змістом ст.ст.8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ст.ст.150, 180 СК України кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Нормою ст.160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Нормою ст.9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За змістом норм ст.12 Конвенції про права дитини, ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом ст.7 СК України, ст.3 Конвенції про права дитини регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, за змістом наведених вище норм національного та міжнародного законодавства слідує, що суд вирішує спір між батьками щодо визначення місця проживання з одним із них лише щодо малолітньої дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При вирішенні спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини суд враховує ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою. Вирішальне значення матимуть інтересами в першу чергу самої дитини, а не її батьків, навіть якщо такі інтереси дитини будуть суперечити інтересам одного з батьків або навіть висловленому бажанню самої дитини проживати з одним зі своїх батьків. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року по справі №402/428/16-ц, а також правовими висновками Верховного Суду у постановах від 14 лютого 2019 року по справі №377/128/18, від 09 квітня 2020 року по справі №477/253/19, від 14 травня 2020 року №524/8761/16-ц, від 14 липня 2020 року по справі №357/7976/18, від 28 жовтня 2020 року по справі №241/47/19, від 09 листопада 2020 року по справі №487/7241/18, від 28 грудня 2020 року по справі №487/2001/19-ц, від 02 червня 2021 року по справі №761/42220/18.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09).

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в ході її розгляду судом встановлено, що і мати, і батько малолітньої дитини мають достатні матеріально-побутові умови, необхідні для проживання і виховання вказаної дитини, забезпечення її всім необхідним для реалізації дитиною права на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також для підготовки дитини до майбутнього самостійного життя та праці. Також обоє батьків відповідально ставляться до виконання та належним чином здійснюють свої батьківські обов`язки щодо малолітньої дочки. Разом з тим, при розгляді справи судом встановлено, що саме за місцем проживання батька дитина забезпечена окремою кімнатою, в той час як за місцем проживання матері дитина мешкає із матір`ю та співмешканцем останньої в однокімнатній квартирі. Окрім того, судом встановлено, що спільна дитини сторін навчається у загальноосвітній школі, відвідує музичну школу та інші гуртки, які розташовані у пішій доступності до фактичного і зареєстрованого місця проживання саме батька дитини, а отже має більше можливості їх відвідувати, проживаючи з батьком, що підтверджується і встановленим судом фактом спізнення дитини на заняття у школі та гуртках, навіть їх пропуск, коли дитини тиждень проживала із матір`ю. Крім того, саме у школі та за місцем проживання батька дитини остання має коло друзів, з якими проводить вільний час, грає, які відвідують (приходять у гості) її саме за місцем проживання батька дитини. Натомість, за місцем проживання матері коло спілкування дитини обмежуються її матір`ю та чоловіком, з яким мати дитини проживає. До того, за твердженням матері в судовому засіданні остання бажає перевести дитину до іншої школи, проти чого сама дитина, при з`ясуванні її думки судом, була проти. Більш того, судом встановлено, що саме батько дитини приділяє їй більше уваги та свого часу, більше займаючись дозвіллям дитини, її розвитком тощо і з цих підстав, за переконанням суду, дитина відповідає взаємністю батькові, проявляючи більшу емоційну близькість та прихильність саме до батька, хоча і не бажає втрачати зв`язок із матір`ю, потребуючи уваги, турботи та піклування також і з боку матері. До такого висновку суд дійшов в судовому засіданні з огляду на те, що дитина сторін у відповідь на питання суду про обрання нею місця свого проживання з одним із батьків не надала перевагу жодному із батьків. В той же час, поведінка дитини у присутності обох батьків, її реакція на них (зокрема, дитина знаходилась поруч, зверталась і спілкувалась лише з батьком) до та після з`ясування судом думки дитини в порядку ст.171 СК України, поведінка самих батьків відносно дитини в цей час в суді, а також зміст відповідей дитини на питання суду дають достатньо вагомих підстав суду для наведених вище висновків щодо більшої прихильності дитини саме до батька та наявності між ним більшого емоційного зв`язку, ніж між дитиною та матір`ю.

За таких обставин, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що не зважаючи на належний рівень обох батьків у матеріально-побутовому забезпеченні дитини, ставленні до виконання своїх батьківських обов`язків, між сторонами існує спір щодо місця проживання спільної дитини, і визначення такого постійного місця дитини необхідне в першу чергу в інтересах її самої з огляду на її вік та потребу у психо-емоційній стабільності задля подальшого належного розвитку, враховуючи, що коло соціальних зв`язків дитини переважно знаходить за місцем проживання батька, останній приділяє більше уваги та турботи відносно дитини, а дитина у відповідь проявляє більшу прихильність до батька, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення первісного позову та відмови у зустрічному, як такому, вимоги за яким є взаємовиключними відносно вимог за первісним позовом.

Вирішуючи таким чином спір сторін, суд не приймає до уваги твердження сторони відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом про неможливість визначення місця проживання із батьком через наявність у нього групи інвалідності, оскільки сторонами справи суду не доведено, а судом не встановлено жодних підстав вважати, що наявність такої обставини унеможливлює або створює суттєві перешкоди для здійснення батьком належного піклування та турботи за дитиною, забезпечення її всім необхідним для життя та розвитку. Аналогічним чином суд оцінює твердження сторони відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом про те, що дитина може отримати травму при відвідуванні тренувань батька або залишиться без піклування на час перебування батька на «спортивних зборах» чи змаганнях, оскільки твердження про небезпеку відвідування дитиною тренувань батька є явно перебільшеними і бездоказовими, а можливість отримання будь-якої травми існує в житті людини і за безліч інших обставин. «Спортивні збори» чи змагання, у яких періодично за своєю професією бере участь батько дитини, як встановлено судом в ході розгляду справи у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, не є тривалими, на час їх проведення дитина сторін жодного разу не залишалась сама, оскільки батько або брав її із собою, або в цей час за дитиною доглядала мати батька дитини - її бабуся. Більш того, на вказаний короткий період часу та не тільки на нього мати дитини має право і одночасно обов`язок піклуватись про спільну дитину сторін, бути разом із нею, якщо її дійсно турбує доля дитини.

Критично суд оцінює та не приймає до уваги твердження сторони відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом про наявність переваги прав матері на проживання саме із нею спільної дитини сторін у випадку визначення судом місця проживання дитини. Правова позиція суду, покладена в основу такої оцінки тверджень сторони по справі, пов`язана із тим, що чинне національне та ратифіковане Україною міжнародне законодавство не містять норм, які б наділяли будь-кого із батьків дитини пріоритетним правом на проживання з дитиною. Принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, хоча і містить норму щодо пріоритету для матері, однак відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 17 жовтня 2018 року по справі №402/428/16-ц, правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 02 червня 2021 року по справі №761/42220/18, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України, а отже не є джерелом права і тому не підлягає застосуванню при вирішення спору сторін.

Не можуть бути прийняті судом до уваги як підстава для відмови у задоволенні первісного та задоволення зустрічного позову посилання ОСОБА_2 та її представника про наміри змінити місце проживання матері дитини на таке, де б у дитини була окрема кімната, оскільки суд вирішує спір, виходячи із наявних фактичних обставин та матеріально-побутових умов проживання батьків, а не їх намірів на майбутнє, які можуть сприйматись судом лише як припущення, на яких не може ґрунтуватись рішення суду за змістом ст.81 ч.6 ЦПК України.

Разом з цим, суд вважає за необхідне наголосити окремо, що визначення місця проживання дитини разом з її батьком не позбавляє можливості змінити таке місце проживання дитини у майбутньому при істотній зміні обставин, або самою дитиною після досягнення нею чотирнадцятирічного віку, а також не позбавляє мати дитини права спілкуватися з дочкою та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояв турботи відносно неї та участі у її вихованні та розвитку.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, враховуючи положення ст.ст.133, 141 ЦПК України, результат розгляду справи та приймаючи до уваги, що позивач за первісним позовом на підставі ст.5 ч.1 п.9 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом на користь держави судовий збір в розмірі 840,8 гривень. З огляду на відмову у задоволенні зустрічного позову судові витрати за ним, які полягають у судовому зборі, який було сплаченого позивачем за зустрічним позовом, відшкодуванню останній не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.7, 141, 150, 155, 160, 161, 171, 180 СК України, ст.29 ЦК України, ст.ст.8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.3, 9, 12, 18, 27 Конвенції про права дитини, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 142, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа - адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Мануйлівський, 31), про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце постійного проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ), третя особа - адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Мануйлівський, 31), про визначення місця проживання дитини - відмовити.

В порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ) на користь держави судовий збір в розмірі 840,8 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 23 червня 2021 року.

Суддя А.М. Авраменко