Справа № 263/3399/21
Провадження № 2/263/1417/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року м. Маріуполь Донецької області

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Федоренко Т.І., за участю секретаря Ясир А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно свідоцтва про право власності на житло квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 , її чоловіку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Після отримання свідоцтва про право власності на житло усі співвласники вказаної квартири виконали вимоги законодавства в частині реєстрації правовстановлюючого документа, провівши його ресстрацію в КП «Маріупольське БТІ» 26.05.1995 року за № 34820. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла та після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_3 залишила 2 заповіти, один з яких 12.08.1990 року на доньку позивача від першого шлюбу ОСОБА_5 . Іншим заповітом 11.05.1990 року, який було посвідчено головним лікарем лікарні №4 вона заповіда все своє майно ОСОБА_1 . Позивач зареєстрована у цій квартирі з 14.02.1972 року та проживала з ОСОБА_3 на момент її смерті, тому вважається такою, що прийняла спадщину після її смерті. У грудні 2020 року вона звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак отримала відмову через те що, у спадковому реєстрі відсутня інформація щодо державної реєстрації заповіту від 11.05.1990 року посвідченого головним лікарем МЛ№4 від імені ОСОБА_6 .У зв`язку з чим що вона не може оформити свої спадкові права в установленому законом порядку, тому вимушена звернутись до суду.

Ухвалою суду від 19 березня 2021 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не прибала. Представник позивача адвокат Темір І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. В подальшому надано заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Представник Маріупольської міської ради в судовому заіданні заперечував проти позовних вомог, в подальшому судунадано заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Надав письмові пояснення в яких зазначив, що заповіт це односторонній правочин, для дійсності якого закон вимагає обов`язкового дотримання встановленої форми, тому відсутність інформації щодо державної реєстрації заповіту посвідченого 11.05.1990 року головним лікарем міської лікарні №4 від імені ОСОБА_6 , свідчать про відсутність законних підстав вважати, що заповіт від 11.05.1990 року є таким правочином , що може породжувати правові наслідки.

Третя особа ОСОБА_2 надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 16.01.1995 року, зареєстрованого державним підприємством «Жилищник» квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

Заповітом від 12.09.1990 року посвідченого державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори Ніколаєнко Т.І. за№ 2-7443 ОСОБА_3 заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5 .

Згідно договору дарування від 05.10.1990 року посвідченого державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори Ніколаєнко Т.І. ОСОБА_3 подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5 .

Заповітом від 11.05.1990 року, посвідченого головним лікарем міської лікарні №4 Кузуб В.В., ОСОБА_3 заповіда все належне їй майно ОСОБА_1 .

З відповіді директора КНП «ММЛ №4 ім.І.К.Мацука від 20.11.2020 року № 930-01-12 вбачається, що копія заповіту від імені ОСОБА_3 у закладі відсутня, отримати пояснення від лікарів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не представляється можливим, оскільки вони померли. Однак адміністрація лікарні підтверджує, що заступник головного лікаря Кузуб В.В., як посадова особа, мав право посвідчити заповіт ОСОБА_3 11.05.1990 року, так як згідно наказу №53 від 04.05.1990 року виконував обов`язки головного лікаря міської лікарні № 4 з 07.05.1990 року по 04.06.1990 року.

Згідно відповіді відділу аналітичного забезпечення департаменту адміністративних послуг від 06.11.2020 року № 099-99.01-07201 за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Інформація щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 відсутня, натомість в паперовій картці реєстрації особи наявна копія форми «Б» в якій за вказаною адресою занчиться зареєстрованою ОСОБА_3 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.12.2020 року № 630/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності за заповітом, посвідченим головним лікарем міської лікарні №4 Кузуб В.В., після смерті ОСОБА_4 , оскільки у спадковому реєстрі відсутня інформація про державну реєстрацію вказаного заповіту.

Відповідно до ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити заповiт на своє майно або на його частину одному або кільком особам, які як входять, так і не входять до кола спадкосмців за законом, а також державі або окремим державним, громадським організаціям.

Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути складений в письмовій формі з вказівкою міста та часу його складання, власноруч підписано заповідачем та нотаріально посвідчений. До нотаріально посвідчених заповітів прирівнюються заповiти громадян, які знаходяться на лікуванні в лікарнях, других стаціонарних лікарняно-профілактични установах, санаторіях, посвідчених головними лікарями, іх заступниками по медичній частині або дежурними лікарями цих лікарень, лікарських установ, санаторіїв (ч.1 ст. 54 ЦК УРСР).

Той самий перелік, прирівняних до нотаріальних заповітів, посвідчених визначеною категорiєю посадових осіб, співпадає з переліком, вказаним в статті 16 Закона СРСР "Про Державний нотаріат", який діяв до 01.01.1994 року.

Вiдповiдно до ст. 16 Закону СРСР «Про державний нотаріат» до нотаріально посвідчених документів прирівнюються: заповіти громадян, які перебувають на лікуванні в лікарнях, інших стаціонарних лікувально-профілактичних закладах, санаторіях, або проживають у будинках для престарілих та інвалідів, посвідчені головними лікарями, їх заступниками по медичній частині або черговими лікаря цих лікарень, лікувальних закладів, санаторiїв, а також директорами і головними лікарями зазначених будинків для престарілих та інвалідів. Службові особи, перелічені в цій статті, зобов`язані негайно передати по одному примірнику посвідчених ними заповітів на зберігання в державну нотаріальну контору за постійним місцем проживання заповідача.

Відповідно до п. 23 Порядку заповіти, посвідчені посадовими особами, крiм капітанів суден і начальників експедицій, ресструються в спеціальній книзі для ресстрації заповітів. Порядковий номер, за яким заповіт зареєстровано у повинен бути проставлений у посвідчувальному написі на обох примірниках заповiту.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язкiв, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 сiчня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначено дати (строк на прийняття якоi закiнчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР в ред. 1963 року).

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Фактом прийняття спадщина є також спільне проживання спадкоємця з померлим безпосередньо перед його смертю. встановлюється по його паспорту або іншим докмуентам, де мається штамп про реєстрацію в одній квартирі або будинку спадкодавцем (ст. 549 ЦК Украйни)

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, який дiяв на час відкриття спадщини при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, дружина і батьки померлого.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01.01.2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню та підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини зокрема ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається державною нотаріальною конторою також при переході спадкового майна до держави (ст. 560 ЦК УРСР) Тобто, такі права повинні бути оформленi належним чином і підтверджуватися, у випадках передбачених законом, вiдповiдними правовстановлюючими документами, як повинні відповідати вимогам закону.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, відповідно до ст.3 ЦК України є справедливість, добросовісність та розумність.

Виходячи з того, що рішення суду повинно бути не тільки законним, але й справедливим, враховуючи ту обставину, що заповітом 11.05.1990 року, який було посвідчено головним лікарем лікарні №4, ОСОБА_3 заповіла все своє майно ОСОБА_1 . Позивач зареєстрована у цій квартирі з 14.02.1972 року та проживала з ОСОБА_3 на момент її смерті, тому вважається такою, що прийняла спадщину після її смерті, тому суд вважає необхідним захистити права позивача та задовольнити позовні в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 3, 81, 265, 293,315, 319 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визначити частку ОСОБА_3 в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 1/3.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадкове майно, а саме на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.І.Федоренко