КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 371/501/20

номер провадження №22-ц/824/12921/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Нежури В.А.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача Давиденко О.Л. ,

представник відповідача Федоренко Є.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Київської обласної ради - Кондратенко Яни Іванівни на рішення Миронівського районного суду Київської області від 06 липня 2021 року /суддя Поліщук А.С./

у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної ради, треті особи: ОСОБА_3 , комунальне некомерційне підприємство Миронівської міської ради «Лікарня відновного лікування», Миронівська міська рада Київської області про визнання незаконним та скасування розпорядження, зобов`язання поновлення на посаді, визнання недійсним запису в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, з урахуванням уточнення позовних вимог /т. 2 а.с. 34 / просив:

- визнати незаконним та скасувати Розпорядження першого заступника Голови Київської обласної ради від 18 березня 2020 року № 179 «Про припинення дії контракту з головним лікарем Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування»;

- зобов`язати Київську обласну раду поновити ОСОБА_1 на посаді Головного лікаря Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» шляхом прийняття рішення про поновлення дії контракту від 27 січня 2017 року № 9 з головним лікарем Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» ОСОБА_1 з 18 березня 2020 року;

- зобов`язати Київську обласну раду визнати недійсним запис, зроблений в трудовій книжці ОСОБА_1 про його звільнення згідно розпорядження першого заступника голови Київської обласної ради від 18 березня 2020 року № 179 «Про припинення дії контракту з головним лікарем Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування», шляхом здійснення в трудовій книжці ОСОБА_1 запису про визнання недійсним попереднього запису за № 40, поновлено на попередній роботі на посаді головного лікаря Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування»;

- стягнути з Київської обласної ради середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 206 148 гривень 69 копійок;

- визнати незаконним та скасувати пункти 1.5 і 2.5 рішення Київської обласної ради Сьомого скликання від 17 березня 2020 року №826-34-VII «Про деякі питання щодо трудових відносин з керівниками комунальних некомерційних підприємств спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області».

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 06 липня 2021 року провадження в частині вимог визнання незаконним та скасування пунктів 1.5 і 2.5 рішення Київської обласної ради Сьомого скликання від 17 березня 2020 року №826-34-VII «Про деякі питання щодо трудових відносин з керівниками комунальних некомерційних підприємств спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області» закрито.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 06 липня 2021 року позов задоволено частково. /т. 2 а.с.129-143/

Визнано протиправним та скасовано розпорядження першого заступника голови Київської обласної ради від 18 березня 2020 року № 179 «Про припинення дії контракту з головним лікарем Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування», поновивши ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування» із 19 березня 2020 року. Стягнуто із Київської обласної ради, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за 99 робочих днів вимушеного прогулу, розрахунок якого здійснити за правилами передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Допущено негайне виконання рішення, в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі. Стягнуто із Київської обласної ради на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 19 000 гривень. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник Київської обласної ради - Кондратенко Я.І. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що за особистою заявою ОСОБА_1 , у зв`язку з реорганізацією медичного закладу та введенням нових штатних одиниць керівників, його призначено виконуючим обов`язки генерального директора, до призначення керівника підприємства. Дію контракту ОСОБА_1 припинено як з головним лікарем, водночас, на посаду генерального директора ухвалено рішення про проведення конкурсу, в якому ОСОБА_1 також приймав участь, не оскаржуючи рішення про його проведення, однак не переміг. Вказувала, що посаду виконуючого обов`язки генерального директора було запропоновано ОСОБА_1 після реорганізації, яку він зайняв з умовою до призначення керівника за конкурсом, тому висновки суду першої інстанції про відсутність пропозиції щодо вакантних посад не відповідають дійсності. Законодавчо не закріплено те, що уповноважений орган зобов`язаний приймати рішення щодо надання пропозицій головному лікарю наявних в новоутвореному Комунальному некомерційному підприємстві Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування» вакантних посад. Наголошувала також і на тому, що позивач був звільнений на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, відповідно до якого підставами припинення трудового договору є: підстави, передбачені контрактом. Відповідно до пп. 4 п. 5.2. Контракту, однією із підстав припинення Контракту є: з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом. При укладенні контракту із позивачем, Київська обласна рада не могла передбачити виключення з Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників (випуск 78 «Охорони здоров`я») кваліфікаційної характеристики посади «Головний лікар», а тому таку підставу можна віднести до інших підстав припинення Контракту. Вказувала і на те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, здійснюється з підприємства, з яким у звільненого працівника існували трудові відносини, а не з Київської обласної ради. Наголошувала і на неналежному відповідачу по справі та способу захисту, оскільки з 22 червня 2020 року Київська обласна рада надала згоду на безоплатну передачу Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування» із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області у комунальну власність Миронівської міської об`єднаної територіальної громади. Щодо надання правової допомоги, вказувала, що сума значно завищена, з огляду на документи, що містяться в матеріалах справи, які не містять ґрунтовного аналізу норм матеріального та процесуального права та значною мірою (текстуально й по суті) відтворюють доводи, викладені позивачем в первісному позові, а тому їх виготовлення не вимагало значного обсягу технічних робіт. Крім того, судом першої інстанції задоволено половину вимог, водночас, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення із відповідача судових витрат в загальному розмірі 19 000 гривень, а повинен був зменшити відшкодування позивачу щонайменше у половину.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 07 січня 2017 року між позивачем та Київською обласною радою як органом управління Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» укладено контракт за № 9 (далі - Контракт), відповідно до якого позивач з 25 січня 2017 року по 15 грудня 2018 року призначений на посаду головного лікаря Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» (а. с. 11-14 том 1).

Другим абзацом п. 6.1. Контракту передбачено, що якщо після закінчення строку дії цього контракту трудові відносини фактично тривають, і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього контракту вважається продовженою на строк, на який його було укладено.

Київська обласна рада 26 грудня 2018 року листом № 2842/10-06 підтвердила головному лікарю Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» ОСОБА_1. про продовження строку дії Контракту (а. с. 15 том 1).

Таким чином, на підставі п. 6.1 Контракту, строк дії трудових відносин позивача як головного лікаря Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування», та умови цього Контракту, продовжено до 15 грудня 2020 року.

Із матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2019 року відповідачем ухвалено рішення №617-29-VII про реорганізацію Комунального закладу Київської обласної ради «Обласної лікарні відновного лікування» шляхом перетворення у Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» (а. с. 152-154 том 1).

19 вересня 2019 року відповідачем прийнято ще одне рішення №800-32-VII «Про створення Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування», в пункті 2 якого передбачено перейменування Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» у Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування» (а. с. 18-19 том 1).

Цим рішенням було затверджено Передавальний акт Комунального закладу Київської обласної ради «Обласної лікарні відновного лікування» Комунальному некомерційному підприємству Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування».

Крім того, цим рішенням затверджено статут Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування», у відповідності до п. 1.2 якого, це підприємство є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування».

З 27 грудня 2019 року припинив існувати Комунальний заклад Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» та почало існувати Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування».

Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування» є правонаступником Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування»

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема розпорядження Київської обласної ради VII скликання від 18 березня 2020 року № 179, рішення про припинення дії Контракту було прийнято 18 березня 2020 року (а. с. 43 том. 1).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався пунктом 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України яким передбачено, що трудовий договір може бути припинено з підстави, передбаченої контрактом.

За п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підстави, передбачені контрактом, є самостійною підставою припинення трудового договору (постанова Верховного суду України від 22 лютого 2017 року по справі N 6-86цс17).

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 6 листопада 1992 року, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

В п. 5.2 Контракту позивача, містяться такі підстави для його припинення:

1)закінчення строку, на який його укладено;

2)за згодою сторін;

3)з ініціативи органу управління майном до закінчення строку дії цього контракту у випадках, передбачених статтями 40 і 41 Кодексу законів про працю України та цим контрактом;

4)з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом.

П. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому за нормою ч. 3 ст. 42-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Зі змісту розпорядження Київської обласної ради VII скликання від 18 березня 2020 року № 179 «Про припинення дії контракту з головним лікарем Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» від 18 березня 2020 року №179, зокрема, п. 1 вирішено припинити дію Контракту із позивачем як головним лікарем Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування».

При цьому відсутнє рішення запропонувати йому у відповідності до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України наявні в новоутвореному Комунальному некомерційному підприємстві Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування» вакантні посади.

Тобто, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України можливе лише в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі реорганізацією Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» чи скорочення чисельності або штату працівників цього закладу, і лише за умови неможливості переведення його на іншу роботу.

Розірвання ж трудових відносин здійснено через майже три місяці після припинення такої юридичної особи як Комунальний заклад Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» та без дотримання вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу за два місяці до розірвання Контракту письмово не пропонувалася інша робота в Комунальному некомерційному підприємстві Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування», що порушує право позивача на працю, передбачене як ст. 43 Конституції України так і ст. 5-1 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, щоза особистою заявою ОСОБА_1 , у зв`язку з реорганізацією медичного закладу та введенням нових штатних одиниць керівників, його призначено виконуючим обов`язки генерального директора, до призначення керівника підприємства, чим він фактично погодився на тимчасовість вакансії, апеляційним судом відхиляються з огляду на правовідносини, що склались між сторонами.

Відповідачем не заперечується відсутність пропозиції інших вакантних посад у зв`язку з реорганізацією лікарні, натомість, відповідач стверджує, що законодавчо не закріплено те, що уповноважений орган зобов`язаний приймати рішення щодо надання пропозицій головному лікарю наявних в новоутвореному підприємстві вакантних посад, що не відповідає ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України та зводиться до суб`єктивного трактування законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що на посаду генерального директора ухвалено рішення про проведення конкурсу, в якому ОСОБА_1 також приймав участь, не оскаржуючи рішення про його проведення, жодним чином не впливають на допущене порушення трудового законодавства і свідчать лише про те, що ОСОБА_1 мав намір продовжувати працювати.

Відхиляє апеляційний суд і доводи апелянта про те, що посаду виконуючого обов`язки генерального директора було запропоновано ОСОБА_1 після реорганізації, яку він зайняв з умовою до призначення керівника за конкурсом, тому висновки суду першої інстанції про відсутність пропозиції щодо вакантних посад не відповідають дійсності, як фактичну підміну понять щодо пропозиції вакантної посади та тимчасового виконуючого обов`язки.

Крім того, апеляційний суд наголошує на тому, що після реорганізації, в лікарні утворено також посаду медичного директора, призначення на яку відбувається без конкурсу, тому, можливість пропозиції вакантної посади у відповідача була наявна.

У відповідності до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки станом на 19 березня 2020 року вже була припинена така юридична особа як Комунальний заклад Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» (з 27.12.2019), а її правонаступником, зокрема і в трудових відносинах, було Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування», позивач підлягає поновленню на роботі саме на посаді головного лікаря Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування», яке є правонаступником Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування», до якого у відповідності до ч. 2 ст. 108 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 36 КЗпП України перейшли всі обов`язки його попередника, зокрема і за трудовим договором (контрактом) укладеним із позивачем (постанова Верховного суду від 06 травня 2020 року по справі №302/854/17).

Саме такий спосіб судового захисту передбачений трудовим законодавством, він є найбільш ефективним по відношенню порушеного трудового права позивача, оскільки позивач не може бути поновленим на роботі в неіснуючій юридичній особі. (а. с. 85 том 1).

Доводи апеляційної скарги щодо обраного позивачем неналежного способу захисту, оскільки з 22 червня 2020 року Київська обласна рада надала згоду на безоплатну передачу Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування» із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області у комунальну власність Миронівської міської об`єднаної територіальної громади, апеляційним судом відхиляються з урахуванням розгляду справи саме на момент звернення до суду у травні 2020 року.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Право на компенсацію середнього заробітну в зв`язку із вимушеним прогулом судом першої інстанції визначено вірно - із 19 березня по 11 серпня 2020 року, за 99 робочих днів вимушеного прогулу.

Водночас, суд першої інстанції вказував, що довідка про заробітну плату, надана позивачем, не є належним та допустимим доказом отриманої позивачем заробітної плати, яка може братися до уваги при визначенні розміру середнього заробітку за час його вимушеного прогулу, оскільки вона не відповідає критеріям визначення середньоденного заробітку, передбаченим п. п. 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Усуваючи вказаний недолік рішення суду першої інстанції, та визначаючи суму компенсації, апеляційний суд бере до уваги довідку, надану позивачем в апеляційній інстанції.

Згідно Довідки про середню заробітну плату (дохід) від 26.11.2021 р. №21, загальна сума середньої заробітної плати (дохід) позивача за січень та лютий 2020 року склала - 65 124,16 грн., кількість робочих днів за ці два місяця скла 41 день.

Відповідно, середній заробіток (дохід) за один робочий день склав: 65124,16 грн / 41 1588, 39 грн.

99 (робочих днів) * 1588, 39 грн = 157 250, 61 коп. (загальна сума середнього заробітку час вимушеного прогулу).

Зважаючи на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за 99 робочих днів вимушеного прогулу останнього.

Заперечення відповідача як і доводи апеляційної скарги, що зводяться до необхідності стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновного лікування» а не із Київської обласної ради, оскільки трудові відносини позивача виникли саме за Контрактом із відповідачем, і в цьому контракті відповідач самостійно та добровільно визначив, що за виконання обов`язків, передбачених цим Контрактом позивачу нараховується заробітна плата за рахунок саме обласного бюджету, суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги.

Відповідно до п. 1.4 Статуту Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна лікарня відновлюваного лікування» засновником, власником та органом управління майном підприємства є Київська обласна рада. Підпунктам 7.2.4. пункту 7.2 Статуту встановлено, що Київська обласна рада, як засновник укладає і розриває контакт Генеральним директором підприємства та здійснює контроль за його виконанням.

Крім того, апеляційний суд наголошує на тому, що на момент звернення позивача до суду, та за період стягнення середнього заробітку, лікарня фінансувалась саме з бюджету Київської обласної ради, тому стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, здійснюється саме з Київської обласної ради.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції вказував, що в матеріалах справи наявні докази того, що між позивачем та адвокатом Давиденком О.Л. 05 травня 2020 року укладено договір про надання правової допомоги (а. с. 114-118 том 2).

Пунктом 2.1 цього договору передбачено, що позивач зобов`язаний прийняти та оплатити Давиденку О.Л. професійну правничу допомогу згідно специфікації до цього договору.

Як вбачається із специфікації до договору, вартість однієї години правничих послуг адвоката Давиденка О.Л. становила 1000 гривень.

Згідно Акту прийому-передачі наданих послуг по цьому договору від 17 червня 2021 року (а.с. 119 том 2), представник позивача витратив 30 годин на правничу допомогу позивачу, яка полягає в проведенні аналізу обставин правовідносин, наявних доказів, нормативно-правової бази спеціального законодавства України, судової практики по спорам про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, складання позовної заяви, складання та подання відповіді на відзив, складання клопотання про залучення третіх осіб, складання заяви про зміни позовних вимог, представництво інтересів позивача в Миронівському районному суді.

Надані послуги суд першої інстанції вважав обґрунтованими.

У відповідності до квитанції до прибуткового касового ордеру №17/06 від 17 червня 2021 року (а.с. 120 том 2), позивач сплатив адвокату Давиденко О.Л. за надання правової допомоги 30 000 гривень.

Таким чином, позивачем понесено витрати на надання йому правової допомоги в розмірі 30 000 гривень, вартість яких та обсяг виконаних робіт узгоджується із умовами договору та фактично наданим послугами.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із Акту прийому-передачі наданих послуг, позивач оплатив своєму представнику 12 000 за аналіз обставин правовідносин, наявних доказів, нормативно-правової бази спеціального законодавства України, судової практики по спорам про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу для формулювання правової позиції», 6 000 гривень за складання проекту позовної заяви, та 2 000 гривень за складання проекту заяви про зміну позовних вимог.

Зважаючи на те, що позов був задоволений лише частково, судом першої інстанції вірно визначено про необхідність стягнення із відповідача судових витрат позивача в загальному розмірі 19 000 гривень, зменшивши відшкодування позивачу половини його витрат на оплату послуг із аналізу обставин правовідносин, наявних доказів, нормативно-правової бази спеціального законодавства України, судової практики по спорам про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу для формулювання правової позиції (12 000/2=6 000), складання проекту позовної заяви (6 000/2=3 000), та виключивши його витрати за надані послуги із складання проекту заяви про зміну позовних вимог, оскільки складання такої заява має ознаки штучного збільшення вартості наданих послуг.

Доводи апеляційної скарги щодо стягнення повного обсягу витрат, спростовуються визначеною часткою судом першої інстанції саме пропорційно до задоволених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що сума значно завищена, з огляду на документи, що містяться в матеріалах справи, які не містять ґрунтовного аналізу норм матеріального та процесуального права та відтворюють доводи, викладені позивачем в первісному позові, а тому їх виготовлення не вимагало значного обсягу технічних робіт, зводяться до суб`єктивного трактування апелянтом наданого обсягу правової допомоги, без конкретизації та доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Київської обласної ради - Кондратенко Яни Іванівни на рішення Миронівського районного суду Київської області від 06 липня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 06 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: