Єдиний унікальний номер справи 473/1698/17
Провадження №22-ц/812/18/21 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

експерта ОСОБА_5 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 19 грудня 2017 року о 15 годині 05 хвилин, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Лузан Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, встановлення порядку користування земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а :

29 травня 2017 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, їй належить 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 .

Співвласниками іншої частини вказаного будинку є відповідачі по справі, а саме ОСОБА_3 належить 5/12 часток, а ОСОБА_4 1/12 частка.

Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, що була надана для його обслуговування, та зареєстрована на даний час за попереднім власником даного будинку.

Оскільки сторони в добровільному порядку не можуть вирішити питання щодо спільного користування майном, просила суд виділити належну їй на праві спільної часткової власності 1/2 частину будинку в натурі та встановити порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 0,1000 га, на якій знаходиться вказаний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2017 року в задоволені позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

29 січня 2018 року ОСОБА_1 подала на зазначене рішення апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду про те, що вказане майно не може бути предметом поділу - не відповідають обставинам справи, крім того не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, суд І інстанції виходив з того, що об`єкти нерухомого майна, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, не є об`єктами права власності, а тому не можуть бути предметом поділу. Стосовно поділу земельної ділянки, суд також прийшов до висновку про відмову позову і в цій частині, оскільки розподіл земельної ділянки пов`язаний з розподілом житлового будинку.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржене рішення суду І інстанції ухвалено у повній відповідності з виписаним.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідачі є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 .

На підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 належить 1/2 частка вказаного будинку, ОСОБА_3 - 5/12 часток та ОСОБА_4 - 1/12 частка (т.1 а.с.20, 47, 49).

Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, що була надана для його обслуговування, та зареєстрована за попереднім власником даного будинку, батьком сторін по справі ОСОБА_6 , який 25 жовтня 1994 року (т.1 а.с.12).

Сторони у добровільному порядку не можуть вирішити питання щодо спільного користування майном, а тому ухвалою суду була призначена судова будівельно-технічна експертиза, виконання якої було доручено експерту Деменнікову А. П.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи за № 145/17 від 08 вересня 2017 року вбачається, що виділ у натурі належної позивачу частки житлового будинку АДРЕСА_1 може бути здійснений лише за одним варіантом.

Встановлено, що у складі спірного житлового будинку є самовільно добудовані приміщення, які є невід`ємною частиною будинку, а саме сіни, зазначені у плані літерою «а'-1», сіни, зазначені в плані літерою «а-1», а також вбиральня та душ, зазначені у плані літерами «Д-1» та «Е-1».

Житловий будинок було реконструйовано шляхом приєднання частини сараю «Б-1», внаслідок чого житлова площа будинку була збільшена на 13,0 кв. м, а літня кухня, зазначена у плані літерою «Ж-1», переобладнана з частини сараю, зазначеного у плані літерою «Б-1».

Вказані обставини підтверджуються технічним паспортом на спірний будинок, виготовлений 14 вересня 2009 року (т.1 а.с.7-11), висновком судово-будівельної експертизи № 145/17 від 08 вересня 2017 року (т.1 а.с.76-90), довідкою комунального підприємства Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації від 31 жовтня 2017 року № 616 (т.1 а.с.108), а також поясненнями експерта, наданими у судовому засіданні (т.1 а.с.76-90).

Відповідачі заперечували проти такого висновку, оскільки експерт вийшов за межі поставлених запитань та не надав відповіді на ті, які зазначені в ухвалі суду.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2017 року, яке залишено без змін Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 23 березня 2018 року, в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (т.1 а.с.139-140, 221-229).

Постановою Верховного суду від 10 червня 2020 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову апеляційного суду Миколаївської області від 23 березня 2018 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с.37-41).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 13 липня 2020 року справу призначено до розгляду.

12 березня 2018 року позивачем подано клопотання про призначення по справі повторної судово-будівельної експертизи.

Ухвалою колегії суддів Миколаївського апеляційного суду від 23 липня 2020 року по справі призначено повторну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 41 (т.2 а.с. 66-70).

За правилами статті 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

Положеннями статті 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо.

Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер.

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

29 грудня 2020 року на адресу Миколаївського апеляційного суду надійшов висновок № 125-064 від 24 грудня 2020 року повторної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи.

Відповідно до висновку експерта № 125-064 від 24 грудня 2020 року, виділ в натурі належної позивачу 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до ідеальної технічно не можливо, а приближено до ідеальної частки можливо, лише за одним варіантом та ще й зі значним відступленням реальної частки від ідеальної, та з врахуванням двох самовільно побудованих приміщень двох сіней (а.с. т. 2, ст.ст. 122, 124).

Відповідно до варіанту виділу частини житлового будинку, по землекористуванню по ідеальних частках.

На земельну ділянку домоволодіння один існуючий в`їзд та вхід з боку АДРЕСА_1 , а саме :

через металеві ворота шириною - 3,0 м. в загальному користуванні співвласників.

Ділянка загального користування між співвласниками проходить від воріт шириною - 3,0м, довжиною - 16,90 м., площею - 50,7 кв.м., далі доріжкою шириною 1,5м довжиною - 11,1м. площею - 16,65 кв.м., та шириною -1,4м довжиною-10,їм. площею - 14,14 кв.м., вздовж надвірних господарських будівель та споруд загальною площею - пл. 80,79 кв.м., Уг частина -40,4 кв.м.

Житловий будинок літ. «А-1» в користуванні співвласників, розташований безпосередньо в правій кутовій частині вздовж фасадної межі.

Частина житлового будинку літ. «А-1» в користуванні співвласника ОСОБА_1 розташована в правій кутовій фасадній частині вздовж правої та фасадної межі ділянки.

Надвірна господарська будівля сараю літ. «Б» в користуванні співвласника ОСОБА_1 , розташована в вздовж правій боковій межі з доступом до неї з ділянки загального користування.

Самовільно - побудована прибудова літ. «а-1» розміром 3,32 х 8,21м. до частини житлового будинку літ. «А-1», розташована безпосередньо вздовж лівої зовнішньої стіни.

У індивідуальне користування співвласнику ОСОБА_1 виділяються частини земельних ділянок, прилеглі в фасадній частині вздовж лівої бокової межі розміром 5,2 х16,9м. та трикутної форми розміром 4,41/2x7,51м. пл. 16,6 кв.м., а також під городом вздовж правої кутової частини розміром 22,69 х 10,87м. пл. 246,6 кв.м. У індивідуальне користування співвласникам ОСОБА_7 та ОСОБА_4 виділяються частини земельних ділянок, під забудовою частини житлового будинку, надвірних господарських будівель та споруд, а також під городом вздовж лівої кутової частині.

На підставі вимірів, виконаних розрахунків , площі земельних ділянок, що виділяються в користування співвласника ОСОБА_1 буде складати:

ОСОБА_1 - 459,6 кв.м., зокрема:

- під будівлями - 73,26 кв.м.

- під інд. землею - 386,34 кв.м., в т.ч.

- під городом - 246,6 кв.м.

ОСОБА_7 та ОСОБА_4 - 459,6 кв.м., зокрема:

- під будівлями - 59,24 кв.м.

- під інд землею - 400,36 кв.м., Ділянка загального користування між співвласниками - 80,79 кв.м.

Фактично співвласникам виділяються частини земельної ділянки в домоволодінні;

ОСОБА_1 - 500,00кв.м., що відповідає ідеальної долі - 500,0 кв.м.

ОСОБА_7 та ОСОБА_4 - 500,00кв.м., що відповідає ідеальної долі

500,0 кв.м.

Лінія розділової границі для даного варіанту виділу частину земельної ділянки, буде проходить:

- Від лівої бокової межі вздовж фасадної межі вправо довжиною - 5,2м. -Поворот вверх вздовж земельної ділянки загального користування довжиною - 16,9м. -Поворот вправо до доріжки загального користування довжиною - 5,8м. -Поворот вверх вздовж доріжки загального користування довжиною - 10,10м. -Поворот вліво довжиною- 4,49м.

- Поворот вверх до задньої торцевої межі довжиною - 22,69м. -Поворо т вправо вздовж задньої торцевої межі довжиною - 10,87м. Графічний порядок користування земельною ділянкою між співвласниками див. додаток №2

Відповідно до даних матеріалів архівної справи, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 - є самовільно - побудовані будівлі, а саме:

Літ. «а'-1» І - сіни пл. 13,6 кв.м., літ. «а-1» І- сіни пл. 7,6 кв.м., II- сіни пл. 5,7 кв.м., квартира №1 - житлова площа збільшена на 13,0 кв.м. за рахунок переобладнання частини сараю літ. «Б» до житлового будинку літ. «А- я*»

На час проведення дослідження, спостерігається виконання ремонтно-будівельних робіт по реконструкції житлового будинку літ. «А-1» за рахунок частини рядом розташованої будівлі сараю літ. «Б» з збільшенням розмірів житлового будинку літ. «А-1» , а також в вигляді добудов нежитлових прибудов сіней літ.«а'-1» та літ. «а-1»

Проведення вказаних ремонтно-будівельних робіт по реконструкції будівлі житлового будинку літ. «А-1» є самовільною, тобто без дозвільних документів, розробленої проектної документації та без реєстрації Декларації Інспекції ДАБК про початок виконання будівельних робіт.

На підставі ДБН В.3.2-2-2019 «Реконструкція і капітальний ремонт житлових будинків», встановлена не відповідність вимогам вказаних ДБН, а саме: - відсутні дані інженерних досліджень, вирішення по інженерному захисту територій.

Відсутність вище перерахованих вимог ДБН А.2.2-3-2014 «Склад, порядок розробки, узгодження і затвердження проектної документації для будівництва», а також ДБН В.3.2-2-2019 «Реконструкція і капітальний ремонт житлових будинків» є значним порушенням при виконанні вказаних видів ремонтно-будівельних робіт по реконструкції житлового будинку літ. «А-1» в домоволодінні АДРЕСА_1 .

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 6 постанови N 6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво. Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року N 1117 "Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них".

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року N 55 (далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції N 55 передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Так, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року N 146 (далі - Методичні рекомендації N 146), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року N 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій N 146).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Таким чином, за змістом статей 357, 376, розділу 3.4 Методичних рекомендацій N 146, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Крім того, відповідно до п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна", затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 року № 127, виявлені в установленому порядку самочинно збудовані будинки або прибудови до будинків, господарські будівлі (прибудови), торговельні, господарські кіоски та павільйони, металеві гаражі підлягають технічній інвентаризації з уключенням їх у планові та інші матеріали. У разі самочинного будівництва на оригіналах інвентаризаційної справи, технічного паспорта і копіях планових матеріалів, що їх видають власникам, на вільному від записів місці, з лицьового боку проставляють штампи встановленого зразка.

Після одержання суб`єктом господарювання інформації про прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва у примітку раніше проставленого штампа уноситься запис номера та дати документа про прийняття в експлуатацію.

В справі відсутні дані про прийняття в експлуатацію самочинно побудованих об`єктів і сторони не вказують про їх існування.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про неможливість виділу в натурі частки у будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою, оскільки самовільно побудовані та реконструйовані приміщення проведені без будь-якої дозвільної документації та не внесені до технічної документації вказаного будинку.

Проте, учасники справи не позбавлені можливості привести у відповідність до норм діючого законодавства самовільні побудови, звернутися про виділ їх часток та встановити порядок користування.

Доводи апеляційної скарги фактично направлені на переоцінку тих доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції.

Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених, в уставленому законом порядку, позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а отже, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту, у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В.Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 23 лютого 2021 року.