КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року

м. Київ

справа №755/5478/20

провадження № 22-ц/824/1282/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Махлай Л.Д., Стрижеуса А.М.

за участі секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Моторне (транспортне) страхове бюро України, ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги відповідача ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року у складі судді Гончарука В.П.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив суд стягнути з МТСБУ на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 194 641,03 грн, моральну шкоду - 9 732 грн, а також стягнути з ОСОБА_2 70 000 грн моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що 02 серпня 2018 року о 00 год. 30 хв. ОСОБА_2 , керуючи мотоциклом «Yamaha YZF-R1», д.н.з. НОМЕР_1 , здіснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 поблизу буд.№3, розташованого по пр-т. Броварському в м. Києві.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи за №2126/е від 22 січня 2019 року, що була проведена в рамках кримінального провадження, позивачу ОСОБА_1 були спричинені тілесні пошкодження середнього ступеня тяжкості.

Згідно висновку судово-автотехнічної експертизи №12-1/2589 від 19 листопада 2019 року у відповідача ОСОБА_2 була технічна можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР України, тобто в даній дорожній ситуації з технічної точки зору, причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій водія мотоцикла марки «Yamaha YZF-R1», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 вимогам п.12.ПДР України.

Зазначав, що в момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, а тому вважав, що у відповідності до вимог ст.ст. 22, 40.1, 41.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодування матеріальних збитків покладається безпосередньо на МТСБУ.

Вказував, що матеріальна шкода, що була спричинена позивачу, складається з витрат пов`язаних з доставкою останнього до медичного закладу, розміщенням та утриманням в медичному закладі, діагностикою, а також лікуванням, протезуванням та реабілітацією, що загалом складає 194 641,03 грн.

Уважав, що діями МТСБУ йому було спричинено також моральну шкоду, що складає 9 732 грн.

Окрім того, посилався на те, що протиправними діями відповідача ОСОБА_2 позивачу заподіяна моральна шкода, що полягає в моральних та душевних стражданнях, які виникли після ДТП, що потягло за собою погіршення стану його здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступеню зниження престижу, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, яку оцінив у розмірі 70 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 грн за відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, 03 грудня 2020 року відповідач ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що судом неповно встановлені обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення судом незаконного рішення.

Зазначає, що вини ОСОБА_2 у завданні шкоди пішоходу ОСОБА_1 не встановлено.

На думку апелянта, стороною позивача не доведено розмір шкоди та наявність вини відповідача ОСОБА_2 у завданні шкоди ОСОБА_1 .

Звертає увагу суду, що ОСОБА_2 не був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим був позбавлений можливості бути присутнім у судовому засіданні та справедливого судового розгляду.

Також не погоджуючись з рішенням суду, 18 січня 2021 року з апеляційною скаргою звернувся представник позивача ОСОБА_3 , в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що позивач дійсно не звертався до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування, однак уважає, що обов`язок відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Посилається на те, що особа вправі самостійно обирати способи відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, зокрема, можливість звернення за відшкодуванням шкоди з МТСБУ до суду.

На думку апелянта, МТСБУ має приймати рішення про виплату страхового відшкодування на підставі рішення суду у разі, якщо спір розглядався в судовому порядку.

Також позивач уважає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір стягнутої з ОСОБА_2 моральної шкоди, оскільки переконаний, що розумним та справедливим стягненням моральної шкоди з ОСОБА_2 на його користь буде 70 000 грн.

Зауважує, що суд не в повній мірі вирішив питання про стягнення судових витрат, зокрема витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 9 038,60 грн.

09 лютого 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача від представника МТСБУ - Гусєва П.В., в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги в частині вирішення позовних вимог до МТСБУ та залишити оскаржуване рішення в цій частині без змін.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та проси задовольнити з підстав, наведених у скарзі. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечував.

Представник МТСБУ у судовому засіданні просив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач станом на час звернення до суду з відповідною заявою про страхове відшкодування до МТСБУ не звертався, а тому вимоги до МТСБУ є необґрунтованими.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди та зважаючи на принцип розумності та справедливості, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди у розмірі 15 000 грн.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 02 серпня 2018 р. о 00 год. 30 хв. відповдач ОСОБА_2 , керуючи мотоциклом «Yamaha YZF-R1», д.н.з. НОМЕР_1 , здіснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 поблизу буд. №3, розташованого по проспекту Броварському в м. Києві.

Внаслідок наїзду на пішохода ОСОБА_1 останньому були спричинені тілесні ушкодження.

За наслідками вказаної події 02 серпня 2018 рок відомості були внесені до ЄРДР за №007283 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Постановою старшого слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві від 27 січня 2020 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 закрито за відсутності складу кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 286 КК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року скасовано постанову слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві від 27 січня 2020 року про закриття кримінального провадження передбаченого частиною першою статті 286 КК України; матеріали кримінального провадження повернуто до Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві для продовження досудового розслідування.

Станом на час розгляду справи судом першої інстанції матеріали кримінального провадження перебували у слідчому відділі Дніпровського УП ГУНП у м. Києві та в рамках даного кримінального провадження проводилося досудове розслідування.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи за №2126/е від 22 січня 2019 року, що була проведена в рамках даного кримінального провадження, позивачу ОСОБА_1 були спричинені тілесні пошкодження середнього ступеня тяжкості.

Також, згідно висновку судово-автотехнічної експертизи №12-1/2589 від 19 листопада 2019 року у відповідача ОСОБА_2 була технічна можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР України, тобто в даній дорожній ситуації з технічної точки зору, причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій водія мотоцикла марки «Yamaha YZF-R1», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 вимогам п.12.ПДР України.

За змістом частини першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, вина особи - власника джерела підвищеної небезпеки презюмується та обов`язок доказування відсутності вини покладається саме на таку особу.

Згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Тобто, за відсутності встановлення вини учасників ДТП до моменту розгляду в суді справи про відшкодування відповідної шкоди, суд, який розглядає справу зобов`язаний установити усі вищезазначені обставини ДТП, зокрема винну особу або ступінь вини кожного з учасників ДТП.

Так, матеріалами справи встановлено, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року скасовано постанову слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві від 27 січня 2020 року про закриття кримінального провадження передбаченого частиною першою статті 286 КК України; матеріали кримінального провадження повернуто до Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві для продовження досудового розслідування.

При цьому судом зазначено, що при винесені постанови слідчим від 27 січня 2020 року не надано належної оцінки висновкам експертів автотехнічних експертиз № 12-1/2589 від 19 листопада 2019 року та № 12-1/1375 від 08 липня 2019 року, у сукупності з іншими доказами отриманими під час досудового розслідування, що призвело до передчасного виключення даних джерел доказів по даному кримінальному провадженню.

Також слідчим не розкрито у достатній мірі характер порушень, які допустив кожен із учасників дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 серпня 2018 року по просп. Броварський, 3, у м. Києві, а також те чи мав можливість водій мотоцикла уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків.

Звернуто увагу на правовий висновок, викладений Верховним Судом колегією суддів Касаційного кримінального суду від 10 грудня 2019 року у постанові по справі №759/2926/16-к, де зокрема зазначається, що той факт, що внаслідок грубого порушення Правил потерпілий створив небезпеку для дорожнього руху, не викликає сумніву. Однак, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій зобов`язаний був виконати вимогу пункту 12.3 Правил і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Таким чином той факт, що небезпеку для руху, а саме перебування пішохода на проїзній частині дороги, створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог зазначеного пункту Правил.

Таким чином, з огляду на обставини справи та норми статей 1166, 1167, 1187 ЦК України, відсутність вироку суду або постанови про адміністративне правопорушення не перешкоджає суду в рамках розгляду цивільної справи встановити наявність або відсутність вини ОСОБА_2 та не звільняє останнього від обов`язку з відшкодування завданої ним внаслідок ДТП моральної шкоди у разі встановлення його вини. А також зобов`язує саме ОСОБА_2 довести належними та допустимими доказами відсутність його вини у завданні шкоди позивачеві.

Як зазначено вище, у матеріалах справи на підтвердження вини ОСОБА_2 у завданні шкоди позивачу внаслідок ДТП міститься висновок судово-медичної експертизи за №2126/е від 22 січня 2019 року, згідно якого позивачу ОСОБА_1 були спричинені тілесні пошкодження середнього ступеня тяжкості.

Також, згідно висновку судово-автотехнічної експертизи №12-1/2589 від 19 листопада 2019 року у відповідача ОСОБА_2 була технічна можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР України, тобто в даній дорожній ситуації з технічної точки зору, причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій водія мотоцикла марки «Yamaha YZF-R1», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 вимогам п.12.ПДР України.

Натомість, ОСОБА_2 не надав жодних доказів на спростування доводів позивача.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Задовольняючи частково позов про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 , суд вірно виходив з обґрунтованості вимог щодо моральних та душевних страждань ОСОБА_1 , які виникли після ДТП, що потягло за собою погіршення стану його здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступеню зниження престижу, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та правильно визначив розмір шкоди з урахуванням вимог розумності та справедливості у сумі 15 000 грн.

Таким чином, доводи апелянта ОСОБА_2 щодо відсутності його вини у завданні шкоди пішоходу ОСОБА_1 та недоведеності розміру моральної шкоди є неспроможними, оскільки спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами.

Також необґрунтованими є доводи представника позивача щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 70 000 грн, оскільки такий розмір не доведений стороною позивача.

Щодо вимог позивача до МТСБУ про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з п.п. 1.2., 1.3., 1.4., 1.7. ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції чинній на час дорожньо-транспортної пригоди, страховики - це страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування»; потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу; особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом; володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Як визначено у ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 21.1. ст. 21 «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Згідно ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.

Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом (п.п.39.2.1 п.39.2 ст.39 Закону).

Відповідно до п. а п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Пунктом 35.1 ст. 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Як було встановлено в ході судового розгляду позивач з відповідною заявою до МТСБУ не звертався. Дані обставини були підтверджені представником позивача і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи наведене, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов ОСОБА_1 до МТСБУ про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок ДТП є необґрунтованим та задоволенню не підлягає, оскільки позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів того, що МТСБУ на час звернення до суду порушив права позивача на отримання страхового відшкодування.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , посилається на те, що останній не був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим був позбавлений можливості бути присутнім у судовому засіданні та справедливого судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення судом норм процесуального права.

Згідно пункту 3 частини третьої вказаної статті порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, що оскаржується, зазначив, що відповідач або його представник в зал судового засідання не з`явилися, про день, місце та час розгляду справи сповіщалися належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 повідомлялась судом про те, що справу призначено до розгляду на 23 вересня 2020 року (а.с. 110).

23 вересня 2020 року засобами поштового зв`язку направила на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою, яке отримано судом 29 вересня 2020 року.

Згідно протоколу судового засідання від 23 вересня 2020 року головуючий суддя Гончарук В.П. ухвалив на місці продовжити слухання справи за відсутності осіб, що не з`явилися та дослідивши матеріали справи, видалився до нарадчої кімнати. Вступна та резолютивна частини оскаржуваного рішення проголошені 24 вересня 2020 року за участі позивача.

Таким чином, станом на час ухвалення рішення у суду були відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_2 та/або його представника про дату, час та місце розгляду справи, що свідчить про наявність обов`язкової підстави для скасування рішення суду.

Окрім того, представником позивача було заявлено вимогу про стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 038,60 грн, яка не була вирішена судом першої інстанції.

Відповідно до частини першої пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №14-382цс19.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем для захисту своїх прав було укладено договір про надання правової допомоги №130 від 25 жовтня 2019 року.

В якості доказів на підтвердження факту понесення та оплати витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі послуг від 17 березня 2020 року на суму 8 723,30 грн, квитанцію до прибуткового касового ордера №058/20 від 17 березня 2020 року (а.с.62-66).

Таким чином, позивачем підтверджено понесення витрат на професійну правничу допомогу лише у розмірі 8 723,30 грн.

Відповідачами не було заявлено жодних клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Наразі, колегія суддів доходить висновку, що оскільки позовні вимоги задоволено частково, розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути визначений із розрахунку пропорційності задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог до МТСБУ судом відмовлено, з МТСБУ не підлягають стягненню судові витрати.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 869,40 грн, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено на 21,43%.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позову частково.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Отже, з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 149,80 грн. За подання апеляційної скарги судові витрати покласти на осіб, що звернулися з апеляційними скаргами, оскільки задоволення апеляційних скарг частково та скасування оскаржуваного рішення не призвело до ухвалення іншого по суті рішення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 869,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 149,80 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «23» лютого 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді Л.Д. Махлай

А.М. Стрижеус