Справа № 159/3146/20 Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І. М.
Провадження № 22-ц/802/1461/21 Категорія: 8 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шевчук Л. Я.,

суддів Киці С. І., Осіпука В. В.,

секретар с/з Савчук Т.Ф.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що вона з 16 травня 1992 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, рішенням Ковельського міськрайонного суду від 16 травня 2017 року шлюб між ними розірвано.

Позивачка також зазначала, що вони з відповідачем за час шлюбу придбали у спільну сумісну власність житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 , автомобіль марки «Mitsubishi Pajero Wagon» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , причіп автомобільний моделі ТА НО V0 державний номерний знак НОМЕР_2 .

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд провести поділ спільного майна подружжя, визнати за нею право власності на весь житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 , а у власності ОСОБА_4 просила залишити автомобіль марки «Mitsubishi Pajero Wagon» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп автомобільний моделі ТА НО V0 державний номерний знак НОМЕР_2 , стягнувши з відповідача в її користь грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя у розмірі 263251,00 грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2020 року у цій справі позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалено провести поділ спільного майна подружжя між позивачкою і відповідачем, виділивши у власність позивачки ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 вартістю 131382,00 грн, а у власність відповідача ОСОБА_4 автомобіль марки «Mitsubishi Pagero Wagon» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 622640,00 грн та причіп автомобільний моделі ТА НО VO державний номерний знак НОМЕР_2 вартістю 35244,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя у розмірі 263351, 00 грн, а також 3943 грн судового збору.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала і просила скаргу задовольнити, представник позивача апеляційну скаргу заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_3 з таких підстав.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 і відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 травня 1992 року, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 серпня 2017 року шлюб між подружжям розірвано (а.с.7,8).

Судом також встановлено, що за час шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 , автомобіль марки «Mitsubishi Pagero Wagon» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп автомобільний моделі ТА НО VO державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

За положеннями статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 61 СК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За змістом статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно зі статтею 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя і при цьому просила суд поділити спільне майно подружжя, виділивши їй у власність цілий житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, а у власність відповідача просила виділити автомобіль з причепом автомобільним та стягнути з відповідача в її користь грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя.

За положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (стаття 71 СК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, та, виділяючи у власність позивачки цілий житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, а у власність відповідача - автомобіль з причепом автомобільним, суд першої інстанції врахував, що позивачка фактично проживає у спірному будинку і користується будинком за призначенням, а відповідач у спірному будинку не проживає тривалий час, а також врахував, що автомобіль і причіп автомобільний є неподільним майном.

Проте такі висновки суду зроблені з порушенням норм матеріального права.

За змістом частини 1, 2 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Звертаючись в суд з позовом про поділ спільного майна подружжя, позивачка ОСОБА_3 просила виділити у її власність житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами і при цьому не надала суду доказів на підтвердження того, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами є неподільним і не може бути поділений між двома співвласниками.

Крім того, сторона позивача ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не заявляла суду клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи на предмет встановлення можливості поділу цього будинку між двома співвласниками та визначення варіантів такого поділу.

Якщо поділ майна здійснюється судом, то при виборі способів поділу (кому, що і скільки) мають бути враховані різні обставини, що мають істотне значення.

Однак сторона позивача не довела суду ті обставини, які підтверджують можливість виділення у власність позивачки ОСОБА_3 всього житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами.

Висновки суду про поділ спільного майна подружжя шляхом виділення позивачці у власність всього домоволодіння з тих підстав, що позивачка фактично проживає і користується спірним будинком, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному із подружжя.

При розгляді справ про поділ спільного майна подружжя судам треба враховувати, що вартість майна, яке підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Така правова позиція висловлена у пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

На підтвердження вартості належного бувшому подружжю на праві спільної сумісної власності автомобіля марки «Mitsubishi Pagero Wagon» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 2013 року випуску номер кузова НОМЕР_3 позивачкою до позовної заяви додано копію консультаційного висновку про вартість ТЗ № 464-ТЗ від 26 червня 2020 року, із якого вбачається, що суб`єктом оціночної вартості ОСОБА_5 здійснено визначення ймовірної вартості вказаного вище колісного транспортного засобу в розмірі 622 640 грн. У висновку зазначено, що при виконанні розрахунків оцінювачем був використаний порівняльний підхід, транспортний засіб не надавався до огляду, точно не встановлено пробіг, перевірка технічного стану не здійснювалася, а тому визначена вартість може містити незначні похибки, висновок про вартість майна носить інформаційний характер (а. с. 24).

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що до пред`явлення ОСОБА_3 зазначених позовних вимог, а саме 09 березня 2020 року вказаний автомобіль потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого зазнав значних механічних пошкоджень (а.с.141-143, 150). Пошкоджений автомобіль знаходиться в дворі житлового будинку АДРЕСА_1 , де проживає позивачка ОСОБА_3 , про що не заперечувала в судовому засіданні представник позивача.

Згідно з частиною 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

З врахуванням того, що автомобіль, який позивачка просила виділити у власність відповідача, отримав механічні пошкодження, апеляційний суд відхиляє поданий позивачем доказ - консультативний висновок про вартість ТЗ № 464-ТЗ щодо вартості транспортного засобу в розмірі 622640 грн, оскільки транспортний засіб не надавався для огляду, висновок про вартість цього майна носить інформаційний характер, оснований на даних збірника «Бюлетень автотоварознавця» № 113 від червня 2020 року (а.с.24).

Також апеляційний суд відхиляє подані позивачем докази щодо вартості спірного домоволодіння, а саме висновок № 413-Н від 09 червня 2020 року про вартість нерухомого майна житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно із зазначеним висновком суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 за допомогою порівняльного методу встановлено оціночну вартість майна для прийняття майнових рішень, яка складає 131 382 грн (а. с. 23).

У пункті пункту 25 своєї постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вказані вище норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у справах №6-2670цс16, №6037цс13, №6-2784цс15.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною сьомою статті 81 ЦПК передбачено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Всупереч зазначеним вимогам закону ні сторона позивача ні сторона відповідача не надали суду належних та допустимих доказів щодо дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи і не заявляли суду клопотань про призначення судової експертизи з метою встановлення дійсної вартості майна, як підлягає поділу між бувшим подружжям.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ковельського районного суду Волинської області від 30 жовтня 2020 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді