ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат на дитину, в якому просила стягнути зі ОСОБА_1 на її користь додаткові витрати на доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які були понесені на відвідування занять логопеда-дефектолога, в розмірі 1/2 частини витрат, що становить 14 518 грн. та всі судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року позов задоволено та ухвалено стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати на доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які були понесені на відвідування логопеда-дефектолога в період з 01 серпня 2019 року по 31 грудня 2020 року в розмірі 1/2 частини витрат, що становить 14 518 грн.; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що беручи до уваги обов`язок обох батьків здійснювати утримання дитини, стан здоров`я ОСОБА_4 , об`єктивну необхідність її у корекційних заняттях, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача додаткових витрат в розмірі 14 518 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.8), яка проживає разом з позивачкою. Сторони сімейно-шлюбні відносини не підтримують, шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2017 року, що підтверджується відповідним рішенням №199/4886/17 (а.с.9).

24 жовтня 2017 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення по справі №199/5243/17 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання спільної доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Спільна донька сторін хворіє та має діагноз захворювання: помірна розумова відсталість з порушенням поведінки, що підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії «Дніпропетровської клінічної психіатричної лікарні» ДОР про стан здоров`я, виданим 23 квітня 2018 року за №55 (а.с.11), з зв`язку з чим має інвалідність, що підтверджується посвідченням НОМЕР_2 , виданим 22 липня 2020 року Лівобережним відділенням соціального розвитку населення (а.с.12).

Також вищевказані обставини підтверджуються висновком про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 06 листопада 2020 року за №ІРЦ-85076/2020/179204, виданого Комунальною установою «Інклюзивно-ресурсного центру №2» Дніпровської міської ради (а.с.58-60), згідно з яким ОСОБА_4 має медичний діагноз помірна розумова відсталість з порушенням поведінки та потребує розвитку просторового праксису, правильно вживати граматичні форми рідної мови відповідно до граматичних законів та норм, розвитку пізнавальної діяльності, розвитку вольової якості, розвитку вміння та навичок відповідно до вікових потреб тобто заняття з практичним психологом, вчителем-логопедом, вчителем дефектологом та вчителем реабілітологом.

Позивачка була вимушена звернутися до логопеда-дефектолога, а саме фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , з якою 01 серпня 2019 року було укладено договір про надання медичних послуг з проведення корекційних знань мовлення ОСОБА_4 . Строк договору з 01 серпня 2019 року по 31 грудня 2020 року, оплата погодинна, вартість однієї години 165 гривень (а.с.16), у зв`язку з чим позивачка витратила 29 036 грн., що підтверджується квитанціями про оплату послуг (а.с.17-20). Відповідач добровільно відмовився надавати допомогу на додаткові витрати пов`язані зі здоров`ям спільної доньки.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що беручи до уваги обов`язок обох батьків здійснювати утримання дитини, стан здоров`я ОСОБА_4 , об`єктивну необхідність її у корекційних заняттях, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача додаткових витрат в розмірі 14 518 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно до ст. 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

За змістом ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відповідно до ч. 2 ст. 185 Сімейного кодексу України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Верховний Суд України роз`яснив, що вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Верховний Суд України звернув увагу, що, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі (постанова від 13.09.2017 у справі № 6-1489цс17).

Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Доводи апеляційної скарги про те, що фінансування діяльності інклюзивних груп у закладах дошкільної освіти здійснюється за рахунок місцевих бюджетів, державної субвенції та інших джерел, не заборонених законодавством, тоді як адміністрацією закладу КЗДО № 267 Дніпровської міської ради позивачу було запропоновано створення інклюзивної групи, але позивачка свідомо відмовилася від інклюзивного навчання, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки відповідач, як батько дитини не був позбавлений можливості звернутися до дошкільного навчального закладу із заявою про створення такої групи для його доньки.

Доводи апеляційної скарги про те, що витрати на логопеда-дефектолога ФОП ОСОБА_5 не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами в розумінні ст. 185 СК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки даною статтею передбачена можливість стягнення додаткових витрат викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), в даному випадку хворобою дитини.

Оскільки виходячи із вимог закону, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Встановивши наявність у позивача, з якою проживає малолітня дитина, особливих обставин у додаткових витратах, зумовлених хворобою дитини, суд першої інстанції з урахуванням обставин, що мають істотне значення (рекомендацій лікарів; документального підтвердження виконання позивачем лікарських рекомендацій; матеріального стану позивача та відповідача) дійшов правомірного висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача половини понесених позивачем цих додаткових витрат в розмірі 14 518 грн..

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко