П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„07" грудня 2021 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 263/2614/17

Номер провадження 22-ц/804/2866/21

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Лопатіної М.Ю., Пономарьової О.М.

за участю секретаря: Грішко С.В.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа: приватний нотаріус Маріупольського нотаріального округу Донецької області Чекіда О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2021 року головуючого судді Кияна Д.В. зі складанням повного тексту судового рішення 22 вересня 2021 року по цивільній справі про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чекіда О.А. про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивований тим, що позивач ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому є спадкоємцем другої черги спадкування за законом по праву представлення після смерті її мами - сестри померлої ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 позивач дізналась, що 23 вересня 2014 року о 17 годині ОСОБА_3 склала заповіт на користь відповідача, через 8 годин ОСОБА_3 померла.

Позивач вважає вказаний заповіт недійсним, оскільки на момент складення спірного заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. 22 вересня 2014 року у ОСОБА_3 було операційне втручання, перед операцією їй були введені наркотичні засоби, після сильнодіючі речовини, які знижують здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати ними. При оформленні заповіту ОСОБА_3 не могла прочитати та підписати заповіт, у зв`язку із чим заповіт було складено при свідках, що також підтверджує такий стан померлої, при якому остання не могла керувати своїми діями. Волевиявлення заповідача не було вільним, відповідач скористалась безпорадним станом ОСОБА_3 . Заповіт складено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки в ньому не зазначені конкретні причини, через які ОСОБА_3 не змогла прочитати та підписати заповіт, не зазначено місце здійснення нотаріальної дії. Крім того, у заповіті зазначено, що ОСОБА_3 самостійно обрала нотаріуса, що не відповідає дійсності, оскільки остання знаходилась в лежачому стані, а нотаріуса було викликано відповідачем.

Просила визнати недійсним заповіт квартири АДРЕСА_1 , складений 23 вересня 2014 року на користь ОСОБА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського округу Донецької області Чекіда О.А., про визнання заповіту недійсним задоволено.

Визнано заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 23 вересня 2014 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чекідою О.А. за реєстровим номером 1095, на користь ОСОБА_2 , недійсним.

Скасовано заборону на відчуження майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , яка є спадковим майном померлої ОСОБА_4 , накладену ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 лютого 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 у відшкодування судового збору на користь ОСОБА_1 960 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд, задовольняючи позовні вимоги та визнаючи заповіт недійсним виходив з правових підстав, які позивачем не заявлялись, а саме з положень статті 225 ЦК України та прийняв до уваги висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц. Однак, матеріали справи не містять доказів абсолютної неспроможності ОСОБА_3 в момент складання заповіту, розуміти значення своїх дій та керувати ними. Позивач на порушення процесуального обов`язку, передбаченого статтями 12, 81 ЦПК України, таких доказів суду не надала.

Судом не вирішувалось питання про проведення посмертної судової психіатричної та (або) медичної експертизи. Судом не враховано правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14, а також у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14, відповідно до яких підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У порушення процесуальних норм судом прийнято в якості доказу висновок експерта № 13к КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» від 25 липня 2016 року, який складено на підставі ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області у справі № 263/10886/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Рішення суду першої інстанції в цій справі скасовано судом апеляційної інстанції, залишеним без змін судом касаційної інстанції, та у задоволенні позовних вимог відмовлено. Відповідно до ч.3 ст.102 ЦПК України ОСОБА_1 не зверталась до експерта чи суду з відповідним клопотанням, судом експертизи не призначались, а ОСОБА_5 не є стороною у справі № 263/2614/17. Судом на порушення ч.3 ст.89 ЦПК України не наведено мотивів щодо прийняття доказу в іншій справі № 263/10886/14-ц, вказаний висновок експерта є недопустимим доказом.

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Звонарьов В.В., скористалась своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2021 року залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що суд дійшов до вірного висновку про те, що під час складання заповіту ОСОБА_3 була неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання оскаржуваного заповіту недійсним.

Зазначає, що відповідачем на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України не надано доказів на спростування висновку експерта, належним чином засвідчену копію якого витребувано із Запорізького обласного бюро СМЕ ЗОР» ухвалою суду від 24 березня 2021 року за клопотанням представника позивача.

Щодо правових підстав визнання заповіту недійсним, передбачених ст.225 ЦК України вказує, що положенням ЦПК України не передбачено обов`язку позивача вказувати в позовній заяві норми, які підлягають застосуванню, що є проявом принципу «суд знає закони». Необхідність застосування судом під час розгляду справи даного принципу викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 904/1093/19, від 28 травня 2020 року у справі № 914/2300/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 905/2419/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 921/109/19.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Вергельський О.В. підтримав доводи апеляційної скарги. У судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки ,про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.2.а.с.38). Надала суду заяву про розгляд справи без її участі та за участю її представника(т.2.а.с.30).

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Звонарьов В.В. підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу,просив залишити апеляційну скаргу без задоволення,рішення суду першої інстанції залишити без змін.У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явилася, належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.2.а.с.36).

Третя особа приватний нотаріус Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Чекіда О.А.,належним чином повідомлений про день та час розгляду справи , надав клопотання про розгляд справи без його участі (т.2.а.с.37, 39) .

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження № НОМЕР_1 ОСОБА_6 народилась у 1929 році, батько - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_8 . Вказаний факт встановлено рішенням апеляційного суду Донецької області від 09 лютого 2017 року.

ОСОБА_6 1929 року народження померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 від 15 квітня 1963 року .

Згідно зі свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 05 лютого 1952 року ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати - ОСОБА_6

ОСОБА_1 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб 06 листопада 1974 року, після укладення шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_4 від 06 листопада 1974 року .

Відповідно до довідки про народження № 35 від 28.10.2014 ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_8 .

Записом акта про одруження № 2 від 03 січня 1961 року посвідчено укладення шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_13 , її прізвище після шлюбу - ОСОБА_3 .

Згідно з актом про укладення шлюбу № 253 від 20 січня 1977 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_15 , після шлюбу її прізвище - ОСОБА_3 .

Заповітом від 23 вересня 2014 року № 1095, складеним о 17 годині, ОСОБА_3 заповіла на випадок її смерті усе майно ОСОБА_2 . Також, у заповіті зазначено, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не може сама прочитати і підписати текст заповіту згідно зі ст. 1253 ЦК України заповіт посвідчено в присутності свідків: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . У зв`язку із похилим віком ОСОБА_4 не може власноруч розписатися, на її особисте прохання та в її присутності текст заповіту підписано ОСОБА_19 .

Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 26 вересня 2014 року вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Верченко Т.І. надано копію спадкової справи № 8/2014, заведеної 25 листопада 2014 року за заявою ОСОБА_1 до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 38993647 від 25 листопада 2014 року вбачається, до вказаного реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи № 56817716, номер у нотаріуса 8/2014 від 25 листопада 2014 року , спадкодавець ОСОБА_3

25 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Верченко Т.І. із заявою, в якій зазначила, що є спадкомцем рідної тітки ОСОБА_4 у зв`язку зі смертю її матері та рідної сестри спадкодавця; спадщину, що залишилась після смерті її рідної тітки ОСОБА_3 , приймає. Також повідомила, що є інший спадкоємець за законом: ОСОБА_20 , рідна сестра спадкодавця.

13 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Верченко Т.І. із заявою, якою приймає спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку експерта № 13к Комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради від 25 липня 2016 року : за даними із медичної карти стаціонарного хворого № 8452 КЗ Маріупольської міської ради «Маріупольська міська лікарня № 1» пацієнтка ОСОБА_3 , 1936 року народження була госпіталізована до хірургічного відділення 20 вересня 2014 року о 16-00 год.

На момент госпіталізації скаржилася на больові відчуття в нижній частині живота, слабкість, відчуття неспокою. Болі у животі виникли 18 вересня 2014 року близько 16-00 год. За медичною допомогою не зверталася. Доставлена швидкою медичною допомогою в ургентному порядку до хірургічного відділення.

Загальний стан на момент первинного огляду оцінено як задовільний. Грудна клітина звичайної формі, приймає участь у акті дихання. У легенях дихання везикулярне. Тони серця глухі. Пульс 92 удари на хвилину аритмічний. Артеріальний тиск 160/100 мм.рт.ст. Живіт приймає участь в акті дихання невздутий, помірно болючій. Перистальтика в`яла, спостерігається на всьому протязі. Фізіологічні відправлення у нормі. Симптомів подразнення очеревини немає. Встановлено клінічний діагноз: Тромбоз мезантеріальних судин. Мерехтлива аритмія. Призначене оперативне втручання лапаротомія: лікувально-діагностична.

22 вересня 2014 року під час обходу за участю завідувача відділенням встановлено, що стан пацієнтки із негативною динамікою за рахунок підсилення больових відчуттів.

Пацієнтка надала свою згоду на проведення анестезії та оперативного втручання, про що свідчить її підпис у формі "Інформованої добровільної згоди...".

В межах підготовки пацієнтки до оперативного втручання, була виконана премедикація (підготовка до наркозу) та власне наркоз (анестезія) згідно листа призначень. Загальна тривалість анестезії - 1 година 30 хвилин, оперативного втручання - 40 хвилин.

За результатами проведеного оперативного втручання діагноз пацієнтки було уточнено: "Гострий тотальний мезантеріальний тромбоз". Виходячи із виявленої клінічної картини пацієнтка визнана інкурабельною, тобто було встановлено, що надання медичної допомоги не буде ефективно впливати на причину патологічного стану та не здатне зупинити прогресування патогенетичних ланцюгів. В цих умовах завданням медичних працівників було мінімізувати негативні впливи захворювання на суб`єктивний стан пацієнтки та за можливістю покращити рівень її життя. Цей вид медичної допомоги називається симптоматична.

23 вересня 2014 року о 06-00 год. стан хворої стабільний. Загальмована, адинамічна, сонлива. Скаржиться на помірні больові відчуття в ділянці післяопераційної рани. Гемодинаміка стабільна: артеріальний тиск 110/80 мм.рт.ст, пульс 92 удари на хвилину. Отримує лікування.

23 вересня 2014 року о 08-00 год. стан хворої відповідає тяжкості перенесеного оперативного втручання. В`яла, адинамічна. Відмічаються періоди неадекватності. Гемодинаміка стабільна: артеріальний тиск 110/80 мм.рт.ст, пульс 92 удари на хвилину. Діурез 400мл.

23 вересня 2014 року (час не вказаний) переведена із відділення інтенсивної терапії до хірургічного відділення.

23 вересня 2014 року (час не вказаний) стан пацієнтки тяжкий. Скаржиться на слабкість, больові відчуття у животі ниючого характеру. Діурез 800мл. Шкіра сіруватого відтінку. Живіт при пальпації м`який, болючий у всіх відділах.

23 вересня 2014 року о 19-00 год. стан пацієнтки вкрай важкий. Свідомість сплутана, реагує тільки на сильні подразники. Продуктивному контакту практично недоступна. Гемодинамічні показники: пульс 108 ударів на хвилину, артеріальний тиск 80/50 мм.рт.ст. Сеча не виділяється. Отримує симптоматичне лікування.

З огляду на вищевикладене, пацієнтка ОСОБА_3 на 22 вересня 2014 року мала змогу самостійно підписувати документи, про що свідчить власноручний підпис на формі згоди на проведення знеболення та оперативного втручання. Стан пацієнтки ОСОБА_3 суттєво погіршився до рівня коли вона втратила фізичну можливість поставити всій підпис за рахунок погіршення загального стану до рівня - вкрай важкий, зниження рівня свідомості, втрату продуктивного контакту із оточуючими 23 вересня 2014 року о 19-00 год. Відповідно достовірних фізичних (загально-медичних) обставин які перешкоджали б ОСОБА_3 здійснити власноручний підпис на документах 23 вересня 2014 року о 17-00 в медичній документації не міститься. Свідомість після анестезії та оперативного втручання відновилася до рівня формулювання скарг та контакту із оточуючими. Загальний стан відповідав тяжкості перенесеного оперативного втручання. Гемодинаміка в цей період загалом була стабільною. Жодних симптомів глибинних розладів функціювання органів зору та верхніх кінцівок у медичній документації не зафіксовано.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , під час складання заповіту 23 вересня 2014 року о 17.00 год. виявляла ознаки психічного розладу у вигляді астенічного розладу вираженого ступеню з транзиторними порушеннями свідомості внаслідок інтоксикації, обумовленої гангреною кишечнику за рахунок гострого тотального тромбозу мезентеріальних судин. Тому, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , під час складання заповіту 23 вересня 2014 року о 17.00 год. не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Судом також встановлено, що мати позивача ОСОБА_1 . ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 є сестрою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 78 років ОСОБА_3 . Тобто, відповідно до положень статті 1266 ЦК України позивач спадкує ту частину майна, яка б належала ОСОБА_6 . Позивач є спадкоємцем (за правом представлення) другої черги. Також , з матеріалів справи та з копії спадкової справи після смерті ОСОБА_3 встановлено, що 25 листопада 2014 року до нотаріальної контори із спадкоємців за законом звернулась тільки позивач ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини,та в заяві повідомила, що крім неї є інший спадкоємець за законом рідна сестра померлої.

Задовольняючи позовні вимоги ,суд першої інстанції виходив з того,що волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало її волі,оскільки ОСОБА_3 під час складання заповіту 23 вересня 2014 року не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Апеляційний суд погоджується із наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та доказам, наявним у справі, надано належну правову оцінку.

Протилежного, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем та його представником доведено не було та не спростовано .

На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити про таке.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до частини другої статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Згідно з п.5 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Відповідно до п.3 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями.

Запис про вчинення нотаріальної дії поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, заноситься до Журналу (книги) обліку викликів нотаріуса за межі державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву чи робочого місця (контори) приватного нотаріуса згідно з додатком 14 до Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613 (із змінами).

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У відповідності до 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо в книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 , 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним Кодексом України.

З копії заповіту, зареєстрованого в реєстрі за № 1095 від 23 вересня 2014 року о 17-00 год. та посвідченого приватним нотаріусом Чекідою О.А., вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,зареєстрована та постійно проживає за адресою : АДРЕСА_2 , попередньо ознайомлена нотаріусом із загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре повністю відповідає її внутрішній волі як учасника цього правочину, у присутності нотаріуса, якого було обрано нею самостійно і до якого вона звернулась добровільно на випадок її смерті заповідала ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , усе її майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалося . У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 не може сама прочитати і підписати текст заповіту згідно зі ст. 1253 ЦК України заповіт посвідчено в присутності свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 . У зв`язку з похилим віком ОСОБА_3 не може власноручно розписатися, на її особисте прохання та в її присутності текст заповіту підписано ОСОБА_19 . Особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено. Особу ОСОБА_19 , яка підписала заповіт у присутності нотаріуса, встановлено, її дієздатність перевірено. Будь-які відомості про те, що заповіт складався в приміщенні лікарні відсутні (т.1.а.с.13).

З матеріалів справи вбачається,що під час розгляду Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області по цивільній справі № 263/10886/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 ,третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чекіда О.А. про визнання заповіту недійсним була проведена посмертна комісійна судово-медична експертиза КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня « № 13/ к від 25 липня 2016 року .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 листопада 2016 року по справі № 263/10886/14-ц позов ОСОБА_5 задоволено. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено,рішення суду першої інстанції від 11 листопада 2016 року скасовано та прийнято нове рішення,яким у задоволенні позову відмовлено . Відмовляючи у задоволенні позову,суд апеляційної інстанції виходив з того,що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та не звернув уваги,що окрім позивача наявний спадкоємець попередньої черги,який у встановленому законом порядку подав заяву про прийняття спадщини,а тому з урахуванням цього позивач ОСОБА_5 не довела в установленому законом порядку,які її права та законні інтереси як спадкоємця наступної черги порушує оспорюваний заповіт. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року,рішення апеляційного суду Донецької області від 09 лютого 2017 року залишено без змін (т.1.а.с.85-88,117-118).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, сторона відповідача фактично свої доводи зводить до того,що судом не вирішувалось питання про проведення посмертної судової психіатричної та (або) медичної експертизи, на порушення процесуальних норм прийнято в якості доказу висновок експерта № 13 к від 25 липня 2016 року по цивільній справі,рішення по якій скасовано, та вказаний висновок експерта є недопустимим доказом .

Проте, слід зазначити ,що рішення суду по цивільній справі № 263/10886/14-ц скасовано з підстав недоведеності ОСОБА_5 порушення її прав та законних інтересів складеним ОСОБА_3 на ім*я ОСОБА_2 заповіту.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3)показаннями свідків (ст.76 ЦПК України ).

Слід зауважити,що допустимість доказів визначається законністю джерел,умов і способів їх одержання.

Статтею 78 ЦПК України встановлено: суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.

Визнання доказу недопустимим-це не обов`язок, а право суду.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є для суду очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу.

Згідно з п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції",якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій особа, яка подала заяву, повинна подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє особі, яка зробила заяву, у збиранні доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням предмету даної справи, апеляційний суд вважає, що зібрані докази дозволили встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Висновок посмертної комісійної судово-медичної експертизи № 13 к від 25 липня 2016 року ,проведеної на підставі ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 травня 2016 року по цивільній справі № 263 /10886/14-ц , та витребуваний судом першої інстанції на підставі ухвали від 26 березня 2021 року , з КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичних експертиз» у відношенні померлої ОСОБА_3 , є належним і допустимим доказом.

Вказаний висновок є письмовим доказом, на спростування якого відповідачем не надано належних та допустимих доказів.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів, яким надана належна оцінка судом першої інстанції.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Висновок експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

У справі ,що розглядається , на підставі ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 березня 2021 року витребувано з Запорізького обласного бюро СМЕ ЗОР засвідчену належним чином копію висновку експерта № 13 к від 25 липня 2016 року проведеної судово-медичною експертною комісією установи у складі : Куртєвої А.В.,Бабіч В.В.,Голубовича А.Л. ,на підставі ухвали цього ж суду від 06 травня 2016 року, було призначено посмертну комісійну судово-медичну експертизу у відношенні ОСОБА_3 на вирішення якої поставлені питання : - чи могла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,при діагнозі :тромбоз між артеріальних судин в момент складання заповіту 23 вересня 2014 року о 17.00 годині власноручно підписати заповіт; - у якому психічному стані перебувала ОСОБА_3 під час складання заповіту 23 вересня 2014 року о 17.00 годині,як вказано у заповіті ;-чи могла ОСОБА_3 за своїм психічним станом і після перенесення операції із застосуванням медикаментозного лікування у вигляді наркотичних і сильнодіючих препаратів у вказаний час розуміти значення своїх дій і керувати ними;-чи могла ОСОБА_3 на момент складання заповіту усвідомлювати значимість документа,що складається,та його наслідки .З дослідницької частини висновку вбачається,що для проведення експертизи були надані медична карта стаціонарного хворого № 8452/1042 та медична карта амбулаторного хворого на ім*я ОСОБА_3 .

Взявши за основу посмертну комісійну судово-медичну експертизу у відношенні ОСОБА_3 ,згідно категоричних висновків якої, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,під час складання заповіту 23 вересня 2014 року о 17.00 годині не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними ,суд першої інстанції врахував неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновки суду у цій справі узгоджуються з висновками ,викладеними в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2021 року у справі № 650/1252/17 ,в постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц.

Зважаючи на викладене, з урахуванням того,що волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало її волі,з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та доведеності абсолютної неспроможності ОСОБА_3 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанції,правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення та надавши оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав, для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Аргументи відзиву на апеляційну скаргу є прийнятними та заслуговують на увагу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, постановлено відповідно до вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно зі до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 17 грудня 2021 року .

Судді: