Єдиний унікальний номер 236/2705/21
Номер провадження 22-ц/804/2778/21
Номер провадження 22-ц/804/2778/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 07 вересня 2021 року (ухваленого під головуванням судді Сердюк Н.В., в місті Лимані Донецької області, повний текст судового рішення складено 07 вересня 2021 року) у цивільній справі №236/2705/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі при звільненні та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтувала тим, що з 10 лютого 2016 року по 30 вересня 2020 року вона перебувала у трудових відносинах з Регіональною філією «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця». 30 вересня 2020 року згідно Наказу № 161 о/с від 30 вересня 2020 року позивачка була звільнена за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) у зв`язку з переїздом на нове місце проживання.

Вважає, що в порушення вимог діючого трудового законодавства остаточний розрахунок з нею не проведено та не повідомлено про належні нараховані суми при звільненні, також не здійснено виплату належних платежів у повному обсязі.

Згідно листа відповідача від 05.11.2020 року ЖМ.С-16-К-432, у серпні позивачці проведено утримання із заробітної плати (розрахункових при звільненні) у сумі 2566,67 грн в рахунок погашення безпроцентної позики за договором-зобов`язання №1293 від 17.10.2013 року з ДП «Донецька залізниця».

01.03.2021 року ОСОБА_1 звернулась до головного управління Держпраці у Донецькій області стосовно невиплати заробітної плати. За результатами перевірки 22.04.2021 року розрахункові по заробітній платі були перераховані позивачці у сумі 2566,67 грн, що становить 140 робочих днів затримки розрахунку по заробітній платі при звільненні.

Згідно довідки про доходи, заробітна плата позивачки за два календарні місяці роботи склала 27228,82 грн, в т.ч. у серпні 20193,94 грн та у вересні 7034,88 грн. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивачки складає 648,30 грн (27228,82 грн / 42 робочих дня).

У зв`язку з тим, що відповідач не провів з позивачкою повного розрахуноку при звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту виплати розрахункових пройшло 140 робочих днів, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку в розмірі 90762,00 грн та моральна шкода в розмірі 10000,00 грн у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 була вимушена відновлювати свої порушені права протягом кількох місяців.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 07 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі при звільненні та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 30 вересня 2020 року по 22 квітня 2021 року в сумі 2566,67 гривень.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн.

Повернути ОСОБА_1 надміру сплачений судовий збір у сумі 817,20 грн.

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 07 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, не в повній мірі з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Зазначає, що позивачка не мала наміру навмисного тривалого не стягнення заборгованості з роботодавця, а лише намір безконфліктного врегулювання питання, що призвело до затяжної депресії та нервово зриву.

Вважає, що осягнути повною мірою рівень моральних страждань, пов`язаних з несвоєчасною виплатою сум, а тим більше оцінити у грошовому виразі надзвичайно важко. Однак, враховуючи всі фактори, заподіяну шкоду оцінює в розмірі 10000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» просить відмовити в задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Зазначив, що відповідачем виплачено позивачці всі суми по заробітній платі, які виникли при виплаті розрахункових при звільненні. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав стягнення моральної шкоди та не доведено факту заподіяння їй зі сторони відповідача моральних страждань.

В своїй відповіді на відзив АТ «Українська залізниця» позивачка ОСОБА_1 просила прийняти до уваги що внаслідок протиправних дій відповідача їй спричинена моральна шкода, яка полягала в душевних стражданнях та погіршенням стану здоров`я.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 100762,00 грн, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Донецькій області задоволенню не підлягає, а апеляційні скарги не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов частково в частині спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі, суд першої інстанції виходив із очевидної не співмірності заявленої до стягнення суми середнього заробітку в розмірі 1000762,00 гривень зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі в розмірі 2566,67 гривень.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

При цьому слід зазначити, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012) зазначено про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 12.02.2016 року працювала у відділі механізації структурного підрозділу «Краснолиманська дистанція колії» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Наказом АТ «Українська залізниця» №161/0-ОС від 30.09.2020 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за власним бажанням з 30.09.2020 року.

З довідки про доходи ОСОБА_1 , виданої структурним підрозділом «Служба колії» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» вбачається, що позивачці за вересень 2020 року нарахована заробітна плата в розмірі 3475,70 грн., з якої при звільненні не було виплачено 2566,67 грн.

Платіжним дорученням №3617611 від 22.04.2021 року АТ «Українська залізниця» перераховано на рахунок ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 2566,67 грн (а.с. 22-23).

Отже, при звільненні відповідач не виплатив ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 2566,67 грн в період з 30.09.2020 року по 21.04.2021 року.

Стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України з позивачем не було проведено повного розрахунку у день звільнення, що тягне за собою застосування положень ст.117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Судом першої інстанції встановлено,що при звільненні позивачки 30.09.2020 року з нею не було проведено повного розрахунку та недоплачено 2566,67 грн. З позовом до суду за захистом свого порушеного права ОСОБА_1 звернулася лише 29 червня 2021 року та просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 100762,00 грн за несвоєчасну виплату заробітної плати за період з 30.09.2020 року по 22.04.2021 року в розмірі 2566,67 грн.

Застосовуючи до обставин цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції з урахуванням розміру та строку заборгованості правильно виходив із того, що заявлена ОСОБА_1 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції правильно вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 2566,67 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції правильно врахував вимоги статті 237-1 КЗпП, яка передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин, а тому дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн з врахуванням вимог розумності, справедливості і домірності завданої моральної шкоди та конкретні обставини справи.

Інші доводи апеляційної скарги, висновків суду не спростовують, на законність судового рішення в оскаржуваній частині не впливають.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність їх зменшення, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 100762,00 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду від 07 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: