Житомирський апеляційний суд
Справа №752/9734/21 Головуючий у 1-й інст. Петровська М. В.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №752/9734/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 12 листопада 2021 року, постановлену під головуванням судді Петровської М.В. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт та заборону відчуження на квартиру, загальною площею 39,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначив, що 26 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів. Вказує, що відповідно до умов укладеного договору ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 125 200 грн., що на день підписання договору за курсом НБУ складала грошовий еквівалент 5000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів строком до 26 лютого 2020 року. Зазначає, що вказаний договір позики від 26.08.2019 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перцовою М.Г.

Вказує, що у визначений договором строк грошові кошти позивачу не повернуто, відповідач ігнорує вимоги позивача щодо повернення боргу, станом на дату звернення із заявою про забезпечення позову, позичальник борг не повернув, вимоги позикодавця щодо повернення суми заборгованості не виконуються, що завдає останньому серйозної матеріальної та моральної шкоди, внаслідок чого порушуються права та законні інтереси позивача. Зазначає, що відповідачу на праві приватної власності належить квартира, загальною площею 39,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та складається з двох житлових кімнат та службових приміщень.

Зазначає, що ціна позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості становить 597 078,95 грн. Стверджує, що відповідач ухиляється від зобов`язання за договором позики грошових коштів та ним можуть бути вчинені дії щодо відчуження зазначеного майна, з метою подальшого ухилення від виконання зобов`язань вже на стадії виконання рішення суду, що в свою чергу призведе до порушення прав та законних інтересів позивача. Зазначає, що відповідні дії з боку відповідача унеможливлять виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, тому просить накласти арешт та заборону відчуження належної відповідачу квартири.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 12 листопада 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 12 листопада 2021 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не всебічно та неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи. Вказує, що забезпечення позову у вигляді накладення арешту та заборони відчуження на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, не впливає на матеріальний стан відповідача як власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування. Зазначає, що вартість нерухомого майна двокімнатної квартири в Корольовському районі м. Житомира, площею від 45 до 50 кв.м., згідно інформації з інтернет ресурсів з продажу нерухомого майна становить від 625 000 грн до 710 000 грн, що з урахуванням технічних характеристик квартири, що належить відповідачу на праві власності, є співмірним до розміру позовних вимог про стягнення заборгованості.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів, які свідчили б про вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду, як-то: реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтованість вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у загальному розмірі 597 078,95 грн, включаючи 3 % річних, інфляційні втрати, пеню, буде встановлена рішенням суду за результатами розгляду справи по суті. Тому, твердження позивача про співмірність заявлених позовних вимог заходам забезпечення позову є необґрунтованим.

З наведеними висновками суду першої інстанції колегія суддів не в повній мірі погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно частини 1 статті 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належить відповідачеві і знаходиться у нього або в інших осіб.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/45074/17, Верховний Суд зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до договору позики грошових коштів від 26 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перцовою М.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №1228 ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 125 200 грн., що на день підписання даного договору за курсом НБУ складає грошовий еквівалент 5 000 доларів США.

Згідно п.1 укладеного договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів строком до 26 лютого 2020 року.

16 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. А саме предметом позову у даній цивільній справі є стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів від 26 серпня 2019 року, яка станом на 12 квітня 2021 року складає 597 078,95 грн., з них: 125 200 грн заборгованість за позикою; 4 220,67 грн заборгованість в якості 3% річних у порядку ст. 625 ЦК України; 9 426,28 грн заборгованість за інфляційними витратами у порядку ст. 625 ЦК України; 458 232,00 грн пеня.

Відтак, вбачається, що між сторонами існує спір, предметом якого є вимога про захист порушених прав і законних інтересів позивача внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 26 серпня 2019 року, розмір якого є суттєвим (597 078,95 грн).

Отже, предметом позову, з яким звернувся ОСОБА_1 , є матеріально-правова вимога до відповідача (стягнення заборгованості за договором позики), що кореспондується зі способами захисту порушеного права. Предмет позову має правовий характер і випливає з певних матеріально-правових відносин.

Вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири загальною площею 39,1 кв.м., житлової площі 25,2 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 . Наведене підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №283108833 від 05.11.2021.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Отже, ОСОБА_2 , як власник вказаного вище нерухомого майна, може розпорядитися своїм майном, відчуживши його іншим особам до вирішення справи по суті, та, на думку позивача, в подальшому продовжувати уникати виконання свого обов`язку щодо повернення заборгованості.

Викладені обставини, ураховуючи положення статті 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_1 до суду з вказаним позовом свідчить про наявність спору між сторонами, а оскільки предметом позову є стягнення коштів у розмірі 597 078,95 грн., накладення арешту на вказане вище нерухоме майно та заборона його відчуження, яке належить відповідачу, гарантуватиме реальне виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову.

Враховуючи, що для вжиття заходів забезпечення позову досить обґрунтованого припущення про реальну та дійсну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборону його відчуження, оскільки заявлені позивачем види заходів забезпечення позову є обґрунтованими та доцільними в рамках даної справи.

Також, колегія суддів відмічає, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті спору, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Крім того, колегія суддів зауважує, що заходи забезпечення позову носять лише тимчасовий характер, вони застосовуються на час розгляду справи, а тому відсутні підстави вважати вжиття судом відповідних заходів забезпечення позову порушенням прав відповідача.

Арешт квартири та заборона вчиняти відносно неї дії не є надмірним втручанням у право власності ОСОБА_2 , оскільки накладення арешту на квартиру не позбавляє власника права володіти та користування майном, а лише тимчасово обмежує у праві розпорядження ним.

Згідно із пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, ухвала Корольовського районного суду м. Житомира від 12 листопада 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 12 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, шляхом накладення арешту та заборони відчуження нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 , а саме: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 39,1 кв.м.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 21 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді