УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 2-1410/2010

провадження № 61-17079ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Відкрите акціонерне товариство «Ерсте Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг», в інтересах якого діє адвокат Грекова Лариса Володимирівна, на постанову Одеського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Ерсте Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2009 року Відкрите акціонерне товариство (далі - ВАТ) «Ерсте Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» (далі - ТОВ «ФК «Капітал Джірінг»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 16 квітня 2010 року позов задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Ерсте Банк» 810 446,99 грн у відшкодування заборгованості за кредитним договором, 1 820 грн - судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 квітня 2010 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 квітня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2012 року скасовано в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 810 446,99 грн у відшкодування заборгованості за кредитним договором, 1 820 грн - судових витрат і ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову у цій частині відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Фідобанк» задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року залишено без змін.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 квітня 2010 року в частині позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасовано і ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_3 , тому суд апеляційної інстанції переглядав судове рішення лише у цій частині.

Не погоджуючись із постановою Одеського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року, ТОВ «ФК «Капітал Джірінг», в інтересах якого діє адвокат Грекова Л. В., подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить змінити зазначене судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 шляхом стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за рахунок та в межах вартості іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 4 листопада 2021 року касаційну скаргу залишено без руху і надано заявнику десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду

від4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 713/1062/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов`язання має виконуватися належним чином, невиконання зобов`язання дає право на стягнення боргу в судовому порядку.

Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 квітня 2010 року оскаржене ОСОБА_3 , тому рішення суду першої інстанції апеляційним судом переглядалося виключно в частині вирішення позовних вимог до заявника.

З висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 суд апеляційної інстанції не погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором із ОСОБА_3 і відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, Одеський апеляційний суд виходив із того, що солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами Цивільного кодексу (далі - ЦК) не передбачена.

Також апеляційний суд вказав, що вимога позивача про встановлення способу виконання рішення шляхом звернення стягнення на іпотечне майно судом першої інстанції не розглянена, що унеможливило перегляд цієї вимоги в апеляційному порядку.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що 6 травня 2008 року ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/9252/6/14829, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 90 000 доларів США зі сплатою 13% річних строком до 5 травня 2028 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 6 травня 2008 року укладено договір іпотеки № 014/9252/2/14829/1, предметом якого є квартира

АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка на 22 вересня 2009 року складала 101 219,84 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становило 810 446,99 грн.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про безпідставне стягнення судом першої інстанції заборгованості з ОСОБА_3 та основного боржника ОСОБА_1 у солідарному порядку, оскільки майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року в частині вирішення позову банку до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і передаючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив із того, що поза увагою апеляційного суду залишився пункт 2 позовних вимог банку щодо порядку виконання рішення про стягнення боргу із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що по суті є позовною вимогою про задоволення вимог за рахунок предмета забезпечувального обтяження.

Установивши, що вимога позивача про встановлення способу виконання рішення шляхом звернення стягнення на іпотечне майно судом першої інстанції не розглянена, Одеський апеляційний суд дійшов правильного висновку про неможливість перегляду рішення у цій частині в апеляційному порядку.

Касаційний суд вважає за необхідне роз`яснити заявнику, що за змістом статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 713/1062/17, відхиляється касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними із правовідносинами у справі № 2-1410/2010.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення у відповідній частині, касаційна скарга ТОВ «Фінансова компанія «Капітал Джірінг», в інтересах якого діє адвокат Грекова Л. В., на постанову Одеського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення в оскаржуваній частині.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині є законною і обґрунтованою, прийнятою із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Фінансова компанія «Капітал Джірінг», в інтересах якого діє адвокат Грекова Л. В., на постанову Одеського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг», в інтересах якого діє адвокат Грекова Лариса Володимирівна, на постанову Одеського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Ерсте Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук