_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/3583/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2021 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Куриленко О.М.

за участю секретаря - Баранової Ю.О.

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

23 червня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на два нежитлових приміщення офісів на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м кожний. В порядку поділу майна подружжя визнати за ним, ОСОБА_3 , право власності на нежитлове приміщення офісу на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 згідно з технічним паспортом, загальною площею 62,4 кв. м. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення офісу на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 згідно з технічним паспортом, загальною площею 62,4 кв.м.

Свої вимоги мотивував тим, що він та відповідачка ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачкою ними було набуте майно, однак, він та його дружина не можуть дійти згоди щодо його розподілу, тому він змушений звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 29 червня 2021 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче засідання.

Одночасно з подачею позову, позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та оголошення заборонпи відчуження двох нежитлових приміщень офісів на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м кожний, що зареєстровані на праві власності за ОСОБА_4 .

Ухвалою судді від 29.06.2021 року у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову було відмовлено.

30.06.2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою, в якій повторно просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та оголошення заборонпи відчуження двох нежитлових приміщень офісів на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м кожний, що зареєстровані на праві власності за ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 01.07.2021 року заяву ОСОБА_3 було задоволено.

Ухвалою суду від 06.07.2021 року було виправлено описку, допущену в ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року про забезпечення позову, вказавши правильно: ім`я відповідачки « ОСОБА_4 », замість помилкового « ОСОБА_4 »; вказавши, що відповідно до цієї ухвали накладено арешт та оголошено заборону відчуження нежитлового приміщення офісу на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м. реєстраційний №101; що відповідно до цієї ухвали накладено арешт та оголошено заборону відчуження нежитлового приміщення офісу на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м., реєстраційний № 101.

В подальшому ухвалою суду від 16.11.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнала в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 17 грудня 2011 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 1396.

В період шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 .

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 було набуте нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення офісу, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які складаються з підсобних приміщень загальною площею 130,0 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 11 квітня 2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петковою Н.М. та зареєстрований у реєстрі за № 736.

Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачці на праві власності належить два об`єкти: 1. Реєстраційний № 101, нежитлові приміщення офісу загальною площею 62,4 кв.м. 2. Реєстраційний № 101, нежитлові приміщення офісу загальною площею 62,4 кв.м, що виникли внаслідо поділу вищевказаного приміщення.

Подружні стосунки між стронами не склались, в результаті чого шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано, про що свідчить копія рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року (справа № 522/19464/15-ц).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку .

Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише дружини, це ще не означає, що вона є одноосібним власником майна.

Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ - це об`єкт матеріального світу, саме предмети якого є об`єктом права власності.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.

Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об`єкта права спільної сумісної власності.

При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно, яке придбано за час шлюбу, а саме: нежилі приміщення офісу, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які складаються з підсобних приміщень загальною площею 130,0 кв.м. - є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким способом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя та доказів згоди компенсації будь-якого з них.

Тому суд, виходячи з наведених вимог закону та керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного суд України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вважає, що по даній справі слід застосувати засади рівності часток подружжя.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Слід звернути увагу на те, що відповідач будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилась, доводів позивача не спростувала.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 158 ЦПК України , слід скасувати заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою суду від 01 липня 2021 року.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 60, 63, 68-69, ч.1 ст.70,71, ст. 110 -112 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на два нежитлових приміщення офісів на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м кожний.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення офісу на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 згідно з технічним паспортом, загальною площею 62,4 кв. м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101), припинивши право спільної сумісної власності на вказане нежитлове приміщення.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення офісу на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 згідно з технічним паспортом, загальною площею 62,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101), припинивши право спільної сумісної власності на вказане нежитлове приміщення.

У разі набрання рішенням законної сили, скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Київського районного судом м. Одеси від 01 липня 2021 року, а саме:

Скасувати арешт з нежитлового приміщення офісу на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м. реєстраційний № 101.

Скасувати заборону відчуження нежитлового приміщення офісу на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м. реєстраційний № 101.

Скасувати арешт з нежитлового приміщення офісу на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м., реєстраційний № 101.

Скасувати заборону відчуження нежитлового приміщення офісу на першому поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м., реєстраційний № 101.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Куриленко О. М.

У зв`язку з перебуванням судді у слцжбовому відрядженні з 07.12.2021р. по 10.12.2021 року включно, повний текст рішення складено 13.12.2021 року