Провадження № 22-ц/812/2179/21
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 грудня 2021 року м. Миколаїв

справа № 487/5988/21

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування неукладеним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Шуміловою Наталею Ігорівною, на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 30 серпня 2021 року під головуванням судді Павлової Ж.П., повний текст якої складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання договору дарування неукладеним.

Позивач зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. за № 9784, вона набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . В серпні 2021 року їй стало відомо, що вищевказана квартира нібито була подарована нею ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 27 листопада 2017 року, посвідченого нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори та зареєстрованого за № 2-1174.

Посилаючись на те, що вказаний договір дарування вона не підписувала та не мала наміру подарувати квартиру, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні нею квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання неукладеним договору дарування між нею та ОСОБА_3 , та припинити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, посилаючись на те, що на теперішній час існують обґрунтовані побоювання, що відповідачка відчужить спірне нерухоме майно і це зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - адвокат Шумілова Н.І., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. Вказувала, що суд не мотивував з посиланням на належні та допустимі докази у чому саме полягають дії відповідачки щодо квартири, які можуть спричинити неможливість виконання рішення суду або складнощі у його виконанні у разі задоволення позовних вимог. Також, на думку апелянта, вживши заходи забезпечення позову суд обмежив права відповідачки як власника належного їй нерухомого майна.

Від представника позивачки адвоката Сидоренко Т.В. надійшли заперечення на апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на законність та обгрунтованість оскаржуваної ухвали суду та безпідставність доводів апеляційної скарги, вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2021 року без змін. Також просила розглянути справу без її участі та участі позивачки.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 адвокат Коваленко О.Л., підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

Від Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, яка є третьої особою без самостійних вимог, надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 149, 150 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Одним із видів забезпечення позову є накладення арешту на майно (п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК).

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів про забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Так, згідно п. 43 рішення ЄСПЛ по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що між сторонами виник спір з приводу неправомірного, на думку позивачки, набуття відповідачкою права власності на належне ОСОБА_1 нерухоме майно.

Так, враховуючи те, що ОСОБА_5 на час вирішення спору є єдиним власником спірної квартири, вона може відчужити її на користь третіх осіб, що унеможливить у разі задоволення позову ОСОБА_1 ефективний захист та поновлення її порушених прав, за захистом яких вона звернулася до суду.

Вжиті судом заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими ОСОБА_1 вимогами, оскільки застосовані до майна, право власності на яке є предметом судового спору, який стосується оспорення переходу права власності на квартиру до відповідачки.

З огляду на викладене, постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції правильно врахував характер правовідносин сторін, а тому колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для вжиття таких заходів.

Також є безпідставними посилання апеляційної скарги на те, що в оскаржуваній ухвалі не зазначено правових підстав для застосування заходів забезпечення позову та відсутні обґрунтування необхідності забезпечення позову, оскільки це спростовується змістом ухвали суду першої інстанції.

Отже судом першої інстанції вжито заходи забезпечення позову у обраний позивачкою спосіб з додержанням норм процесуального права.

До того ж, законодавством збалансовані права як особи, яка ініціює питання про застосування заходів забезпечення позову, так і особи, щодо якої такі заходи застосовані (ст.ст. 154, 159 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що вжиті заходи забезпечення позову порушують права відповідача як власника квартири АДРЕСА_1 , не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки правовий зміст такого заходу забезпечення, як "арешт майна", який встановлений цивільно-процесуальним законом, зводиться лише до обмеження прав власника щодо розпорядження майном до вирішення спору по суті та забезпечуються можливістю застосування правового механізму зустрічного забезпечення та відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст. ст.368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Шуміловою Наталею Ігорівною, залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року