Справа № 487/5465/19
Провадження № 2/487/103/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2021 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:головуючого - судді Щербини С.В., за участю: - секретаря судового засідання Гузан Є.А. розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщені суду м. Миколаєва цивільну справу №487/5465/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

За участю:

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В

18.07.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до ОСОБА_2 , яким просила визнати за нею право власності на Ѕ частину кв. АДРЕСА_1 , як на особисте майно набуте підчас шлюбу. Також просила в порядку розділу спільного майна подружжя, визнавши за нею право власності на ј частину кв. АДРЕСА_1 . Окрім того, просила стягнути з відповідача на її користь 3544,00 грн. судового збору та 26600,00 грн. витрат на правову допомогу. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 18.10.2002 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, під час якого було придбано спірну квартиру. Спірний об`єкт нерухомості було придбано за грошові кошти виручені від продажу належної їй до шлюбу кв. АДРЕСА_2 та грошові кошти в сумі 196950,00 грн. одержані ОСОБА_2 у кредит. З огляду на те, що половина спірної квартири була придбана за особисті кошти позивача, а залишок невистачаючої суми було доплачено за рахунок позичених коштів, вважає, що Ѕ частки квартири являється її особистою власністю, а інша Ѕ частина квартири підлягає поділу як майно набуте підчас шлюбу, по ј кожному. Відповідач чинить перешкоди у проживанні в спірній квартирі позивачу та їх спільним дітям ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом відключення електропостачання в квартирі. Заходи досудового врегулювання залишилися без результативними. Вищенаведені обставини послугували підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Ухвалою судді від 23.07.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 23.07.2019 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2008 року, заборонивши будь-яким органам та посадовим особам укладати угоди, проводити реєстрацію та перереєстрацію, а також здійснювати відчуження квартири.

Ухвалою суду від 30.07.2019 року зобов`язано АТ «Миколаївобленерго» підключити електропостачання до квартири АДРЕСА_1 до розгляду цивільної справи ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя по суті.

Ухвалою суду від 15.01.2020 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті.

02.10.2019 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, яким відповідач заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що кВ. АДРЕСА_2 була придбана на його власні кошти з матеріальною допомогою його батьків. З огляду на довірливі відносини між ним та ОСОБА_1 , до вступу в шлюбні відносини ним та його родиною було прийнято рішення зареєструвати право власності на дану квартиру на неї. Всі ремонті роботи в квартирі та оплата комунальних платежів здійснювалася за його рахунок. Наголосив на тому, що в 2008 році вищенаведена квартира була відчужена позивачем в інтересах родини. Повідомив, що однокімнатна квартира була ними продана за 20503 грн. А вартість придбаної ними трикімнатної квартири склала 232300,00 грн., що свідчить про те, що кошти отримані від продажу однокімнатної квартири складають лише 8,82% від вартості придбаної ними трикімнатної квартири. Окрім того, надані позивачем договори про намір купівлі-продажу житлового приміщення від 12 лютого 2008 року та купівлі-продажу від 18 березня 2008 року містять суперечливості, які полягають у розбіжностях в ціні договору. З акцентував увагу на тому, що договір про намір купівлі-продажу житлового приміщення втратив свою чинність після укладання договору купівлі-продажу та сума визначена даним договором являється кінцевою. Повідомив, що кредит було ним остаточно погашено 01 серпня 2018 року, тобто після розірвання шлюбу. Зазначив, що позивач приховала інформацію з приводу наявних в квартирі меблів та побутової техніки загальною ринковою вартістю 76200,00 грн. З приводу відключення електропостачання в спірній квартирі, повідомив, що позивач свідомо не оплачує комунальні платежі з метою покладення на нього додаткових боргових зобов`язань, так як всі лицьові рахунки оформлені на нього як власника квартири. Дані дії позивача спонукали його до відключення електропостачання. Стосовно задоволення вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу заперечував в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що дана вимога є необґрунтованою та не містить в собі переліку наданих адвокатом послуг та вартість кожної з неї. До того ж, позивачем не надано суду розрахунок витрат понесений нею на послуги адвоката.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, просила відмовити. Наголосила на тому, що сторона відповідача не заперечує проти поділу квартири, однак вважає, що позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами розмір часток. Окремо зазначила, що між продажем дошлюбної квартири позивача та придбанням спірної квартири пройшов значний проміжок часу, що виключає можливість вкладення виручених від продажу грошових коштів у спірний об`єкт нерухомості.

Заслухавши позицію сторін, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та витікаючі з них спірні правовідносини.

18.10.2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.08.2018 року по справі №487/4448/18.

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ).

Судовим наказом від 09.11.2018 року по справі № 487/7248/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 31.10.2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 10.08.2020 року, ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів, що станом на 31.07.2020 року складає 71474,39 грн.

Судом встановлено, що підчас подружнього життя сторони придбали кв. АДРЕСА_1 . Згідно Договору купівлі-продажу від 02 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №2271 ціна квартири склала 232300,00 грн.

02 квітня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 в забезпечення виконання умов кредитного договору №03.1/046/2/08-G від 02.04.2008 року за яким відповідачу було надано грошові кошти в сумі 196950,00 грн., було укладено іпотечний договір, предметом якого виступила вищенаведена квартира вартістю 232300,00 грн. Згідно договору поруки №03.1/046/2/08-G, позивач виступила поручителем за вищенаведеним кредитним договором, укладеним між ОСОБА_2 та банком, зобов`язавшись солідарно відповідати перед банком за виконання зобов`язань ОСОБА_2 .

Зі змісту інформаційної довідки №143297708 від 30.10.2018 року, вбачається що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , заборони відчуження об`єкта нерухомого майна та відомості у Державному реєстрі іпотек щодо спірної квартири відсутні.

Згідно Довідки від 16.07.2019 року №62 у спірній квартирі зареєстровані відповідач та неповнолітні діти ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 листопада року у справі №14-325цс18.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

З встановлених під час судового розгляду обставин справи, вбачається, що спірна квартира була придбана сторонами в період шлюбу, при набутті права власності сторони у справі діяли за спільною згодою і в інтересах сім`ї. Тобто вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, виходячи з презумпції правомірності набуття права власності, право кожного із них вважається набутим правомірно, поки незаконність набуття права власності не буде встановлена судом.

При наданні заперечень щодо рівності часток у праві власності на спірну квартиру, позивач не наводить обставин, які б вказували на неправомірність набуття відповідачем права власності на 1/2 частину квартири, а посилається на походження (джерело) коштів.

Так, у відзиві на позовну заяву відповідачем визнано ту обставину, що на придбання спірної квартири були витрачені грошові кошти від реалізації кв. АДРЕСА_2 , належної на праві власності ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. 24.04.2002 року за реєстровим №1182. Право власності на дану квартиру було набуто позивачем до вступу в шлюбні відносини. Стороною відповідача не підтверджено належними та допустимими доказами тієї обставини, що дана квартира була придбана за його власні кошти та оформлена на позивача. Твердження представника відповідача про направлення виручених від дошлюбної квартири позивача грошових коштів на інші потреби не знайшло жодного обґрунтування. З огляду на наявний в матеріалах справи договір про намір купівлі-продажу житлового приміщення від 12 лютого 2008 року сторонами було погоджено ціну даної квартири у сумі 191900 грн. Даним договором визначено, що остаточний взаєморозрахунок та нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу відбудеться у строк до 12.03.2008 року. Однак, згідно наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу від 18 березня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Євтушенко А.М., зареєстрованого за №369, квартира була відчужена по домовленістю сторін за 20503,00 грн.

Згідно ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

За такого, з огляду на те, договір купівлі-продажу було укладено 18.03.2008 року, тобто поза межами строку обумовленого договором про намір купівлі-продажу житлового приміщення від 12.02.2008 року, то зобов`язання за попереднім договором було припинено. Отже, обумовленою сторонами ціною продажу квартири слід вважати 20503 грн. визначених договором купівлі-продажу.

Окрім того, відчуження даної квартири було здійснено позивачем в період перебування в шлюбних відносинах з ОСОБА_2 , а розпорядження належним позивачу майном було здійснено в інтересах та на благо родини. До того ж, сума грошових коштів виручених від даної квартири не є достатньою для відступу від презумпції рівності часток у спірній квартирі.

За положеннями ст..81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кредитний договір №03.1/046/08-G від 02 квітня 2008 року та Іпотечний договір від 02 квітня 2008 року укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено відповідачем в інтересах сім`ї та за згодою ОСОБА_1 , яка виступила поручителем за кредитним договором (договір поруки №03.1/046/08-G від 02 квітня 2008 року). Посилання відповідача на закриття ним заборгованості за кредитним договором після розірвання шлюбних відносин не було підтверджено стороною відповідача належними та допустимими доказами.

При цьому, ОСОБА_2 , здійснив волевиявлення щодо розпорядження кредитними коштами - на придбання кв. АДРЕСА_1 в інтересах та на благо їхньої сім`ї.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що презумпція спільності придбаного у шлюбі зазначеного майна та рівності його часток не спростована ні позивачем, ні відповідачем, а отже спірна квартира є спільною сумісною власністю і підлягає поділу.

Так, відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частини спірної квартири.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Виходячи з положень ст. 137 ЦПК України до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу надано копію договору з адвокатом про надавання правової допомоги від 14 червня 2019 року, додатковий договір до договору про надання правової допомоги від 14 червня 2019 року, витяг з Єдиного реєстру адвокаті України, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії МК №001088 від 07.03.2017 року, ордер серії МК №113004 від 18.07.2019 року, однак не додано квитанції до прибуткового касового ордеру, розрахунків та обґрунтування даних витрат у зазначеному розмірі. До того ж, стороною відповідача надано заперечення щодо розміру визначених витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням вищезазначеного, враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатами по участі у судових засіданнях; значення справи для ОСОБА_1 , суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 3500 грн., які були фактичними та обґрунтовано неминучими для позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 2362,67 грн. ( 3544:3=1181,3333… 1181,3333.. х 2=2363,67)

Керуючись ст.ст. 10,18,23,76, 258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

залишити за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3500,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 2362,67 грн.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.02.2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя С.В. Щербина