Справа № 6-195/2011
Провадження № 6/487/272/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2021 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:головуючого - судді Притуляк І.О., за участю: секретаря судового засідання Янковець Г.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України

В С Т А Н О В И В :

21.09.2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України, яке встановлене ухвалою Заводського районного суду від 09.06.2011 року.

В обґрунтування заяви зазначає, 11.08.2021 року Державною прикордонною службою «типу А» відділу прикордонної служби «Харків» йому відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України у зв`язку із спрацюванням БТ 1.2 на підставі ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.06.2011 року, (справа 6-195/11).

Про існування вказаного обмеження він дізнався лише після того як його представник ознайомився з матеріалами вищевказаної справи. Після чого він звернувся до державної виконавчої служби з метою отримання, відомостей стосовно виконавчого провадження №26690772, проте отримав відповідь, що вказані матеріали були знищені.

У зв`язку із викладеним просив скасувати обмеження в праві виїзду за межі України вважаючи його безпідставним.

Представник заявника адвокат Кваша С.С. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, в подальшому до судового не з`явився, надав до суду заяву, якою просив проводити розгляд справи за його з заявником відсутності. Вимоги викладені в заяві підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Представник Відділу примусового виконання Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУЮ (м. Одеси) в призначене судове засідання не з`явились, надали до суду заяву, якою просила у задоволенні заяви відмовити, оскільки заявником не було виконано рішення суду в порядку виконання якого було застосована заборона у виїзді.

Вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та додані до неї документи, подані учасниками справи докази, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2011 року по справі №6-195/11 задоволено подання державного виконавця, тимчасово обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України без вилучення заграничного паспортного документу.

Зі змісту даної ухвали вбачається, що дане обмеження було застосованого до ОСОБА_1 як захід забезпечення виконання постанови суду, що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. А саме, постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.10.2010 року (виконавчий лист 2а-5739/10/1470).

Відповідно до листа заступника начальника ГУ ДПС у Миколаївській області від 28.08.2021 року за вих. №К/512/14-29-13-43 станом на 28.08.2021 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість з єдиного соціального внеску в сумі 38245,25 грн.

Відповідно до листа в.о. заступника начальника Управілння-начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУЮ (м. Одеса) Н.Семенчук від 09.09.2021 року №10996, виконавче провадження №26690772 з примусового виконання виконавчого листа 2а-5739/10/1470 перебувало на виконанні у вказаному відділі ДВС.

13.07.2013 року вищезазначене виконавче провадження було повернуто стягувачу з підстав передбачених п. 2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час прийняття вказаного рішення) та передано до архіву згідно до вимог «Інструкції з діловодства органах державної виконавчої служби».

Після чого на підставі ст.ст. 3,19,3, 20 Інструкції, матеріали виконавчого провадження №26690772 було знищено через закінчення терміну зберігання.

Згідно з відповіддю Голови Миколаївського окружного адміністративного суду Брагара В.С. на адвокатський запит від 10.11.2021 року за вих.№02-13/30182/2021, справу №2а-5739/20/1470 вилучено та знищено, про що складено довідку від 22.05.2018 року.

Пунктом 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), до виконання зобов`язань.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права на виїзд за кордон осіб, які є громадянами України, а також випадки тимчасового обмеження права на виїзд за кордон регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для закордонних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Зазначений висновок був викладений у постанові Верховного суду 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц

Відповідно до ч. 1 ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 5-8 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Таким чином суд, приймаючи до уваги, такі обставини: що виконавче провадження №26690772 з примусового виконання виконавчого листа 2а-5739/10/1470 завершено, а його матеріали були знищені; враховуючи що матеріали судової справи в рамках якої було винесено постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.10.2010 року також було знищено; обставини з урахуванням яких встановлено, що на даний час виконавчий лиса 2а-5739/10/1470 на примусовому виконанні не перебуває, враховуючи позицію ЄСПЛ щодо неможливості продовжувати довготривалі заходи, що обмежують свободу пересування особи, приходить до висновку про необхідність скасування заходу забезпечення у виконавчому провадженні у вигляді обмеження ОСОБА_1 у його праві виїзду за межі України, через його надмірність на даний час.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви ОСОБА_1 та наявність підстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, накладеного ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.06. 2011 року по справі №6-195/11.

Керуючись ст.441 ЦПК України

У Х В А Л И В:

Скасувати тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке встановлено ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.06.2011 року по справі 6-195/11.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду апеляційної скарги.

Суддя: І.О. Притуляк