Провадження №22-ц/812/2245/21
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 грудня 2021 року м. Миколаїв

справа № 487/5665/20

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод», треті особи: Управління держпраці у Миколаївській області, Державний концерн «Укроборонпром», про визнання незаконним та скасування наказу та повідомлення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 11 жовтня 2021 року під головуванням судді Сухаревич З.М., повний текст судового рішення складений 20 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» (далі ДП «МБТЗ»), який обгрунтовував тим, що з 23 грудня 2019 року він працює на посаді начальника юридичного відділу ДП «МБТЗ». 22 вересня 2020 року йому було вручено Повідомлення №1516 «Про звільнення у зв`язку з скороченням штатного розпису», в якому зазначено, що посада начальника юридичного відділу на підприємстві згідно Наказу директора №207 від 22 вересня 2020 року підлягає скороченню та у відповідності до вимог п.1 ст. 40 КЗпП України його буде звільнено з займаної посади з 25 листопада 2020 року можливості його працевлаштування на посадах, які б відповідали його профілю, на підприємстві немає.

Позивач вважає наказ №207 від 22.09.2020 року та Повідомлення №1516 від 22.09.2020 року незаконними та такими, що підлягають скасуванню, в зв`язку з тим, що реорганізація підприємства не проводилась, наказ не містить обґрунтування та викладу обставин щодо дійсної необхідності скорочення чисельності працівників,також в порушення вимог ч.3 ст. 49-2 КЗпП України йому не було запропоновано будь-якої іншої роботи на підприємстві, хоча відповідно до «Змін до штатного розпису ДП «МБТЗ»», які затверджені директором заводу 16.09.2020 року та погоджені рішенням ДК «Укроборонпром» № UOP 6.2-7206 від 21.09.2020 року, посада юрисконсульта залишилась на підприємстві та мала бути йому запропонована.

31 грудня 2020 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій, посилаючись на те, що 25 листопада 2020 року його було незаконно звільнено із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України, остаточно просив: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача «Про скорочення штатного розпису» №207 від 22.09.2020 року та Повідомлення № 1516 від 22.09.2020 року «Про звільнення у зв`язку з скороченням штатного розпису»; поновити його на посаді начальника юридичного відділу ДП «МБТЗ» та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

ДП «МБТЗ» просило відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що зміни до штатного розпису ДП «МБТЗ» були погоджені з Державним концерном «Укроборонпром» (далі ДК «Укроборонпром»), звільнення позивача також відбулось за згодою ДК «Укроборонпром»; зазначення в наказі №207 від 22.09.2020 року як причина скорочення штатного розпису реорганізація підприємства - є технічною помилкою, яка виправлена наказом №267 від 19.11.2020 року, відповідно до якого скорочення штатного розпису відбувається в зв`язку з змінами в організації виробництва та праці. Також, на думку відповідача, звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог ч.3 ст. 49-2 КЗпП України виконані належним чином.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.

Апелянт не погоджується з висновками суду про необґрунтованість позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 207 від 22.09.2020 року та повідомлення № 1516 від 22.09.20 року, оскільки вважає, що судом безпідставно не прийняті до уваги його доводи щодо допущених відповідачем порушеннь при здійсненні змін в організації виробництва і праці. Також зазначав про необґрунтованість висновку суду про відмову в задоволенні позову про поновлення на роботу в зв`язку з пропуском строку для звернення до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «МБТЗ» просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. Зазначало, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням поданих суду доказів, та дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Державний концерн «Укроборонпром» у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а рішення - без змін. Вважав правомірним застосування судом першої інстанції наслідків спливу визначених ст. 233 КЗпП України строків до вимоги про поновлення на роботі та звертав увагу, що позивач вимоги про визнання незаконним та скасування наказу №Б300000637к-671 від 25.11.2020 року про припинення трудового договору (контракту) не заявляв, а оскарження наказу про зміни в організації виробництва і праці не є належним способом захисту порушеного права позивача.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник ДП «МБТЗ» - Обручков Р.І. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про день час та місце розгляду справи належним чином сповіщені (т. 2 а.с. 117зв., 118), про причину неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 32 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Вимогами частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності свідчить, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що з 23 грудня 2019 року ОСОБА_1 працював на посаді начальника юридичного відділу ДП «МБТЗ».

Згідно Змін до штатного розпису ДП «МБТЗ», затверджених 16.09.2020 року директором підприємства та погоджених з ДК «Укроборонпром» 21.09.2020 року №UOP 6.2-7206, на ДП «МБТЗ» було заплановано виведення ряду посад серед яких начальника юридичного відділу та юрисконсульта 1 категорії, а також введення ряду посад серед яких наявна посада юрисконсульта (т. 1 а.с. 180-184).

Відповідно до наказу № 207 від 22.09.2020 року у зв`язку з реорганізацією ДП «МБТЗ», забезпечення відповідності фактичної чисельності штату працівників заводу граничній та відповідно до рішення ДК «Укроборонпром» від 21.09.2020 року №UOP 6.2-7206 директором ДП «МБТЗ» було прийнято рішення скоротити з 25.11.2020 року певну кількість посад, в тому числі посади начальника юридичного відділу та юрисконсульта 1 категорії (т. 1 а.с. 14-15).

Наказом № 267 від 19.11.2020 року внесено зміни до наказу №207 від 22.09.2020 року щодо підстав скорочення штату: абзац 1 якого викладено в наступній редакції: «У зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та відповідно до узгоджених ДК «Укроборонпром» від 21.09.2020 №UOP 6.2-7206 змін до штатного розпису державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» (т. 1 а.с. 89).

22.09.2020 року ОСОБА_1 вручено під розпис Повідомлення №1516 від 22.09.2020 року, в якому останнього попередили про звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням посади начальника юридичного відділу з 25.11.2020 року (т.1. а.с. 16).

Листом №UOP 6.3-11059 від 21.10.2020року ДК «Укроборонпром» погодило звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичного відділу за умови дотримання вимог законодавства (т. 1 а.с. 94).

Наказом директора ДП «МБТЗ» №БЗ00000637к-671 від 19.11.2020 року ОСОБА_1 звільнено 25.11.2020 року з посади начальника юридичного відділу ДП «МБТЗ» за п.1 ст. 40 КЗпП України (через скорочення штату) (т. 1 а.с. 52).

Судом першої інстанції було встановлено, що на момент попередження ОСОБА_1 про вивільнення останньому не пропонувались наявні на підприємстві вакантні посади, а у переліку вакантних посад станом на 08.10.2020 року, що були запропоновані позивачу, була відсутня посада юрисконсульта, яка мала місце у новому штатному розпису підприємства. Крім того судом було встановлено, що ОСОБА_2 , який займав посаду юрисконсульта 1 категорії та яка також підлягала скороченню відповідно до наказу №207 від 22.09.2020 року, був переведений на нову посаду юрисконсульта відповідно до наказу №БЗ00000677к-603 від 25.11.2020 року (т.2. ас.с. 37).

Встановивши, що на момент звільнення ОСОБА_1 - 25.11.2020 року - існувала щонайменше одна посада юрисконсульта, яка відповідала спеціальності, освіті, кваліфікації, досвіду позивача, але не була йому запропонована, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України.

Вказаний висновок суду в апеляційному порядку не оскаржувався.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про поновлення його на роботі є обґрунтованими, однак не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки позивач не навів поважних причин пропуску строку, так як будь-яких перешкод звернутися до суду за захистом порушеного права у місячний термін у нього не було.

Проте колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду з огляду на нижчевикладене.

Так, частиною першою статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом першої інстанції встановлено, що копію наказу про звільнення та копію трудової книжки ОСОБА_1 отримав 25.11.2020 року, тоді як заяву про збільшення позовних вимог, у якій була заявлена вимога про поновлення на роботі, було подано до суду 31.12.2020 року, тобто з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України місячного строку для звернення до суду з даним позовом, оскільки останній день місячного строку звернення до суду 28.12.2020 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, та вважає такими, що не ґрунтуються на законі, доводи ОСОБА_1 про те, що передбачений ст. 233 КЗпП України строк ним не пропущений, оскільки за захистом своїх трудових прав з первісним позовом він звернувся ще 02.10.2020 року. Так, частиною першою ст. 233 КЗпП встановлено, що перебіг строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботу обчислюється саме з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За такого, враховуючи, що до суду з позовною вимогою ОСОБА_1 звернувся 31.12.2020 року, то визначений статтею 233 КЗпП України строк ним пропущений на три дні.

Разом із тим, приписами статті 234 КЗпП України передбачено право суду поновити установлений статтею 233 КЗпП строк у разі пропуску його з поважних причин.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Як зазначено у постанові у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі № 723/822/20 поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

Зі змісту поданого ОСОБА_1 02.10.2020 року до суду первісного позову про визнання незаконним та скасування наказу про скорочення штатного розпису та повідомлення про наступне звільнення вбачається, що позивач обґрунтовував його зокрема тим, що в порушення вимог ч.3 ст. 49-2 КЗпП України попереджуючи його про наступне звільнення в зв`язку зі скороченням посади начальника юридичного відділу йому не було запропоновано будь-якої іншої роботи на підприємстві, хоча відповідно до «Змін до штатного розпису ДП «МБТЗ»», посада юрисконсульта залишилась на підприємстві та мала бути йому запропонована. Отже, звертаючись до суду ще з первісним позовом ОСОБА_1 намагався захистити свої трудові права, зазначаючи про незаконність свого звільнення у майбутньому, про яке він був попереджений 22.09.2020 року. Крім того, звільнення позивача відбулося в період судового розгляду справи, провадження у якій було відкрито за поданим 02.10.2020 року первісним позовом.

Приймаючи до уваги зазначені обставини, враховуючи незначний пропуск (три дні) строку на звернення до суду з позовними вимогами про поновлення на роботу, колегія суддів дійшла висновку, що причина пропуску ОСОБА_1 встановленого ст. 233 КЗпП строку є поважною, та такий строк підлягає поновленню відповідно до ст. 234 КЗпП України.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі у зв`язку із пропуском зазначеного у ч. 1 ст. 233 КЗпП строку звернення до суду - є помилковим, оскільки не відповідає обставинам справи.

Згідно частин 1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене, позивач підлягає поновленню на посаді начальника юридичного відділу ДП «МБТЗ» з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до наданої відповідачем довідки про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , , розрахованої згідно положень пунктів 3, 8 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995р., вона становить 652грн.83коп. (т. 2 а.с.3).

Матеріали справи не містять відомостей про те, що спір про поновлення на роботі розглядався судом більше одного року з вини позивача.

Отже, за час вимушеного прогулу з 26.11.2020 року по 16.12.2021 року, тобто по день розгляду справи в апеляційному суді (265 робочих днів), середній заробіток, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , складає 172999грн.95коп. (з подальшим утриманням податків та інших обов`язкових платежів).

За такого, рішення суду на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України необхідно скасувати в частині вирішення вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Разом із тим колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування Наказу №207 від 22.09.2020 року та Повідомлення №1516 від 22.09.2020 року.

Так, КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників. Даний Кодекс визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення.

Частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Отже, позовні вимоги про скасування наказу відповідача «Про скорочення штатного розпису» №207 від 22.09.2020 року та Повідомлення № 1516 від 22.09.2020 року «Про звільнення у зв`язку з скороченням штатного розпису» є неналежним способом захисту, оскільки питання щодо визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, відносяться до виключної компетенції власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. При цьому правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення, оскільки саме такий спосіб захисту ефективно поновлює трудові права позивача шляхом поновлення його на роботі.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 28.08.2019 року у справі № 755/3495/16-ц, від 22.01.2020 року у справі № 451/706/18.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування Наказу №207 від 22.09.2020 року та Повідомлення №1516 від 22.09.2020 року.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду в зазначеній частині ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому на підставі ст. 375 ЦПК України в цій частині підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимог ч. 1 ст. 268 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки таке матеріалами справи не підтверджується.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, у зв`язку із частковим задоволенням позову та апеляційної скарги, виходячи з передбаченихЗаконом України "Про судовий збір" ставок судового збору за вимоги майнового і немайнового характеру, звільнення позивача вказаним Законом від сплати судового збору за вимоги про поновлення на роботі, з ДП «МБТЗ» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанції пропорційно до задоволених вимог в загальному розмірі 2 102 грн. (840грн 80коп. +1 261грн 20коп.). У такому ж розмірі підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанції з ДП «МБТЗ» на користь держави (840 грн 80коп. +1 261 грн 20коп. = 2 102 грн.).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2021 року в частині вирішення вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк на вирішення вимог про поновлення на роботі.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод».

Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» на користь ОСОБА_1 заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 172 999 грн 95 коп. (сто сімдесят дві тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень дев`яносто п`ять копійок) (з подальшим утриманням податків та інших обов`язкових платежів).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» на користь ОСОБА_1 відшкодування судового збору в розмірі 2 102 грн 00коп. (дві тисячі сто дві гривні).

Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» на користь держави судовий збір в розмірі 2 102 грн 00коп. (дві тисячі сто дві гривні).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний тест постанови складено 21 грудня 2021 року.