Номер провадження: 22-ц/813/8142/21
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Виробниче будівельно-монтажне об`єднання «Одесбуд» про визнання акту прийому-передачі недійсним, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Науменка А.В. 17 березня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ТДВ «Виробниче будівельно-монтажне об`єднання «Одесбуд» про визнання акту прийому-передачі недійсним (2-5).

В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що вона працювала на посаді головного бухгалтера на підприємстві ТДВ Виробниче Будівельно-монтажне обєднання «Одесбуд», що підтверджується копією трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , з моменту заснування товариства. За час своєї професійної діяльності неодноразово була нагороджена відзнаками за свої трудові досягнення.

ОСОБА_1 звільнилась з посади 15 липня 2019 року за власним бажанням, та була переведена на посаду аналітика з питань фінансів, на якій працювала до закінчення дії строкового трудового договору (28 лютого 2020 року). Під час процедури звільнення та підготовки належних документів до передачі, позивачем було встановлено наявність акту приймання-передачі квартири АДРЕСА_1 .

Позивач наголошує, що не підписувала зазначений документ та не знала щодо наявності її підпису на відповідному акті. Вважає, що зазначений підпис є підробленим. ОСОБА_1 вважає, що даний правочин є недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено у повному обсязі (а.с. 63-66).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, судом не було враховано, що оскаржуваний Акт було підписано ОСОБА_1 , як головним бухгалтером підприємства. На підставі даного Акту були зроблені реєстрацйні дії, внаслідок чого на апелянта було покладено відповідальність як матеріальну, так і професійну (а.с 75-77).

Сторони про розгляд справи на 30 листопада 2021 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у своїй позовній заяві просить суд визнати недійсним Акт прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 .

Зі змісту Акту вбачається, що позивач зазначена у ньому як підписант та учасник прийому-передачі.

Також судом вірно зазначено, що Акт складений на підтвердження виконання конкретної умови договороу (правочину), у якому позивач не є стороною.

Згідно ч.1, 2 ст. 202 та ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), правочин може вчинятися усно або в письмовій, електронній формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Акт прийому - передачі квартири за своєю правовою природою не є договором (угодою, правочином, тощо), а тому не підлягає визнанню недійсним, враховуючи наступне.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Договором, відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом з тим, вимогами статті 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, із викладеного вище суд дійшов вірного висновку, що позивач не є стороною договору або правочину, тому у неї не виникло жодних прав та обов`язків, а оскаржуваний Акт прийму-передачі не має ознак правочину у розумінні статті 202 ЦК України, а є лише первинним документом, що підтверджує належне виконання сторонами договору своїх зобов`язань, і тому не підлягає визнанню недійсним.

Оскаржуваний Акт приймання-передачі підписаний на виконання умов Договору, не може відновити права або законні інтереси позивача, бо позивач не є стороною Договору, на який є посилання у Акті, і у неї не виникло жодних прав та обов`язків за таким договором.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В контексті завдань в даному випадку цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Позивач повинен довести, що його право порушене і він є потерпілим від порушення цього права з боку відповідача.

При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», Суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.

Відповідно до статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає: a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви; або b) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином.

З наведеного випливають такі ознаки «потерпілого» від порушення права:

(а) безпосередньо йому належить право, на захист якого подано позов;

(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.

Крім того, заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду про те, що позивач в своїй позовній заяві не навела жодної обставини (факту), яка б вказувала на порушення її прав або інтересів з боку відповідача, не привела жодного правового обґрунтування такого порушення, що вказує на відсутність порушеного права позивача.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскаржуваний Акт було підписано апелянтом як головним бухгалтером підприємства. На підставі даного Акту були зроблені реєстрацйні дії, внаслідок чого на апелянта було покладено відповідальність як матеріальну, так і професійну.

Колегія суддів зауважує, що вказані доводи є виключно припущеннями апелянта, не підтвердженими жодним належним доказом. Крім того, Акт прийому-передачі квартири не може бути підставою для здійснення реєтраційних дій. Також апелянтом не зазначено, у чому саме полягає матеріальна так професійна відповідальність, яку нібито було на неї покладено внаслідок підписання оскаржуваного Акту.

Доводи апеляційної скарги також спростовуються Висновком №20-4590 експертного почеркознавчого дослідження від 15 липня 2020 року, яким було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в оригіналі Акту прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 , виконаний самою ОСОБА_1 .

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 10 грудня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе