Номер провадження: 22-ц/813/1854/21
Номер справи місцевого суду: 498/1945/14-ц
Головуючий у першій інстанції Ткачук О.Л.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та адвоката Деменчука Дмитра Анатолійовича в її інтересах на ухвалу Великомихайлівського районного суду Одеської області від 16 березня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду та залишення заяви про поновлення строку на подачі заяви про перегляд заочного рішення без розгляду у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

29 травня 2020 року адвокат Деменчук Дмитро Анатолійович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 16 березня 2015 року у справі №498/1945/14-ц, в якій просив суд поновити відповідачу ОСОБА_1 строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення та скасувати заочне рішення у справі №498/1945/14-ц і призначити справу до нового розгляду в загальному порядку, обґрунтовуючи заяву тим, що 22 квітня 2020 року відповідачкою ОСОБА_1 було отримано поштовою кореспонденцією повідомлення про відкриття виконавчого провадження на підставі заочного рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 16 березня 2015 року у справі №498/1945/14-ц.

27 травня 2020 року представник відповідача ОСОБА_1 , до якого остання звернулась, отримав з Єдиного державного реєстру судових рішень заочне рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 16 березня 2015 року у цивільній справі №498/1945/14-ц. Ознайомившись з даним рішенням встановлено, що це рішення ОСОБА_1 не отримувала як і судові повістки про виклик до суду. У зв`язку з тим, що до цієї дати їй не було відомо про існування такого рішення, вона не могла подати заяву про його перегляд.

Ухвалою Великомихайлівського районного суду Одеської області від 16 березня 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Деменчук Дмитро Анатолійович, про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 16 березня 2015 року у справі №498/1945/14-ц відмовлено.

Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Деменчук Дмитро Анатолійович, про перегляд заочного рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 16 березня 2015 року у справі №498/1945/14-ц залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 та адвокат Деменчук Дмитро Анатолійович в її інтересах просять ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про перегляд заочного рішення суду, мотивуючи тим, що судом порушені норми процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.

29 листопада 2021 року на електронну адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду даної справи на іншу дату у зв`язку із запровадженням карантину.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів дійшла до висновку про залишення клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення та розгляд справи за відсутності сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 13 грудня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 та адвоката Деменчук Дмитра Анатолійовича в її інтересах підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Статтею 224 ЦПК України, чинного на час ухвалення судом заочного рішення, передбачено, що, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У статті 227 ЦПК України зазначено, що відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється рекомендованим листом із повідомленням копія заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення. Аналогічна норма міститься у статті 283 ЦПК України, що набрав законної сили з 15 грудня 2017 року.

Згідно зі статтею 228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до частини 3 статті 231 ЦПК України, у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Як зазначено у статті 284 ЦПК України, що набрав законної сили з 15 грудня 2017 року, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 грудня 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Великомихайлівського районного суду Одеської області від 19.12.2019р. було відкрито провадження у цивільній справі, справу до розгляду призначено на 27.01.2019р. на 10.00 год., ухвалено - копію відповідної ухвали, копію позовної заяви та матеріали, що до неї додаються, направити відповідачу та запропоновано відповідачу подати у строк до 27 січня 2015 року письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються. В зв`язку з цим відповідачу були направлені вказані документи та судова повістка на адресу, зазначену в позові, яка повністю співпадає із адресою місця реєстрації, зазначеною в паспорті ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданим Великомихайлівським РВ УМВС України в Одеській області 12.12.1997 року: АДРЕСА_1 .

Згідно даних «Укрпошти» копію ухвали, судову повістку, позовну заяву разом з додатками 08.01.2015 року отримала мати відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання справа до розгляду була відкладена на 26.02.2015 року.

Судова повістка повторно направлена відповідачу за її адресою, яка теж була отримана матір`ю відповідача - ОСОБА_3 19.02.2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Втретє судове засідання було призначене на 16.03.2015 року, відповідач знову не з`явилась в судове засідання про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена (судова повістка 28.02.2015 року була вручена матері відповідача - ОСОБА_3 , що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення).

В зв`язку з цим суд дійшов висновку про заочний розгляд справи та прийняв заочне рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було задоволено в повному обсязі та прийнято рішення про судові витрати.

Заявник зазначає у заяві, що вона дізналась про заочне рішення суду 27.05.2020 року шляхом його отримання з Єдиного державного реєстру судових рішень. Про існування такого рішення їй не було відомо. Однак, суд не бере до уваги дане посилання відповідача.

Після винесення вказаного заочного рішення, його копія відповідачу була направлена 16 березня 2015 року і отримана її матір`ю ОСОБА_3 14.05.2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до п. 1 ч. 8 ст.128 ЦПК України серед іншого передбачено, що днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009р. №270, і які регулюють відносини між ними.

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (пункт 99 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Тобто, суд вважає, що відповідачу була вручена копія заочного рішення суду відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки вона була отримана повнолітнім членом сім`ї, а саме матір`ю ОСОБА_3 .

При цьому, за змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Вищезазначені ухвали та заочне рішення суду від 16.03.2015р. у справі №498/1945/14 розміщені у відкритому доступі на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відмовляючи у задоволенні заяви про поновлення строку на подачу заяви про перегляд заяви про перегляд заочного рішення суду та залишаючи заяву адвокат Деменчук Дмитро Анатолійович в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було зазначено інших поважних причин пропущення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення. Жодних поважних причин пропуску строку звернення з заявою про перегляд заочного рішення з того моменту, як вона дізналася про наявність рішення суду - заявником не зазначено, доказів щодо, поважних причин пропуску строку звернення, які б слугували підставою для поновлення строку суду не надано. Отже, відповідач пропустила строк для подання заяви про перегляд заочного рішення, заява про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення необґрунтована, тому необхідно відмовити в задоволені заяви про перегляд заочного рішення та залишити без розгляду заяву про перегляд заочного рішення.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наведеного.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 2005 року у справі «Салов проти України» зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову «передбачений законом», є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись «законом», якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, ЄСПЛ підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Вирішуючи питання про поновлення строку на вчинення процесуальної дії Верховний Суд у постанові від 19 серпня 2020 року у справі №5231781/16 (провадження №61-3526св20) дійшов наступного висновку, а саме, «Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що:

«вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, №3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року)»;

«норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані» (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, №17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року);

«одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, №32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року)».

Згідно із частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №361/161/13-ц (провадження №61-37352сво18)».

Відповідно до статті 120 ЦПК України, що набрав законної сили з 15 грудня 2017 року, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно зі статтею 121 ЦПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства.

Статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У статті 127 ЦПК України зазначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно із положеннями частини 1 статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільний процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку поважних причин, які можна враховувати при вирішенні питання про поновлення пропущеного процесуального строку; вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та доказів. Проте, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на перегляд заочного рішення суду, що є складовою частиною здійснення правосуддя, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Обґрунтовуючи заяву про поновлення строку на звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду, відповідачка ОСОБА_1 та її представник стверджували, що ОСОБА_1 пропустила вказаний строк з поважних причин, оскільки їй не було вручена копія заочного рішення суду у встановленому законом порядку.

У пунктах 19-21 постанови Верховного Суду від 27.09.2021 №806/2046/18 (провадження №9901/25956/20) зазначено, що «У пункті 106 Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище.

Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи.

Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.

З наведених норм можна дійти висновку, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку.

Натомість для вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто" або "Судова повістка" на бланку повідомлення розписується та зазначає прізвище одержувач (а не працівник поштового зв`язку).

З матеріалів справи вбачається, що у справі є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (заочного рішення) (а.с. 90), на якому стоїть дата вручення - 14.05.2015 і написане прізвище « ОСОБА_3 » у графі отримувач, яке зазначила працівник поштового відділення, а не особисто одержувач.

Отже, матеріалами справи з достовірністю та об`єктивно підтверджується те, що відповідачка ОСОБА_1 особисто не отримала копію заочного рішення суду у встановленому ст. 227 ЦПК України порядку.

Тому суд першої інстанції визнав причини пропуску строку на звернення з заявою про перегляд заочного рішення не поважними без врахування обставин справи та наявних у справі доказів.

Частина 3 статті 287 ЦПК України визначає, що у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

За таких підстав, суд першої інстанції помилково ухвалив взаємовиключне судове рішення - відмовити у задоволенні заяви про поновлення строку на звернення із заявою про перегляд заочного рішення суду та залишити заяву про перегляд заочного рішення без розгляду.

Аналізуючи зазначені норми права, правовий висновок Верховного Суду та застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини, практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, викладені в заяві, колегія суддів вважає, що у даному випадку відповідачка ОСОБА_1 була позбавлена права на доступ до суду, оскільки їй не була забезпечена можливість перегляду заочного рішення та їй чиняться правові перешкоди у здійсненні цього права, тому суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та передчасно вирішив питання про перегляд заочного рішення суду, що призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до пункту п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасуванні ухвали суду першої інстанції з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та адвоката Деменчука Дмитра Анатолійовича в її інтересах задовольнити частково, ухвалу Великомихайлівського районного суду Одеської області від 16 березня 2015 року скасувати, справу направити для продовження розгляду заяви про перегляд заочного рішення суду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та подальшому оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено: 13 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік