Справа № 761/4513/21
Провадження № 2/761/6206/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Ковтунович М.В.,

за участі позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та компенсацію вартості частки у спільному майні, -

В С Т А Н О В И В:

04 лютого 2021 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить:

- визнати за позивачем в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину автомобіля Cadillac Escalade, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 та стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості Ѕ автомобіля Cadillac Escalade, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 в розмірі 299 409,05 грн., припинивши таке право власності позивача;

- визнати за позивачем в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину автомобіля ToyotaAvensis, 2,0, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 та стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості Ѕ автомобіля Cadillac Escalade, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 в розмірі 146 921,46 грн., припинивши таке право власності позивача.

Вимоги позову обгрунтовані тим, що з 24.11.1995 року по 02.12.2008 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування сторін у шлюбі були придбані зазначені автомобілі, які зареєстровані на відповідача та перебувають в його користуванні з моменту припинення спільного проживання.

Як зазначає позивач, відповідач не визнає права позивача на Ѕ частку вказаних автомобілів та чинить перешкоди в їх користуванні.

Так як автомобілі не підлягають поділу в натурі без втрати свого цільового призначення, тому позивач просить стягнути з відповідача компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя.

21.07.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в яких представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що під час шлюбу сторони дійсно придбали вказані два автомобіля, які зареєстровані за відповідачем. На час перебування сторін у шлюбі вказаними автомобілями користувались відповідач та їх син. Після розірвання шлюбу, між сторонами була досягнута домовленість про розподіл спільного майна, яке було набуте під час спільного проживання однією сім`єю. Також представник зазначив, що під час проживання сторін у шлюбі, за позивачем був зареєстрований будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,2046 га. 20.06.2011 року вказаний будинок разом із земельною ділянкою було відчужено та всі кошти від реалізації майна були передані позивачу. На той час за позивачем також був зареєстрований автомобіль Volkswagen, який залишився в її користуванні та в подальшому без згоди відповідача був реалізований. Представник зазначив, що саме згідно домовленостей між сторонами автомобілі залишились в користуванні відповідача, які до даного часу знаходяться в його користуванні.

Представник у відзиві зазначає, що він не погоджується із вартістю автомобілів, яка визначена позивачем.

Крім того представник зазначив, що позивач жодного разу не зверталась після розірвання шлюбу до відповідача щодо користування спірними автомобілями, оскільки між сторонами було досягнуто згоди щодо поділу майна.

В той же час представник зазначає, що саме після розірвання шлюбу позивач довідалася або могла довідатися про порушення свого права, позивач звернулась до суду з порушенням встановленого строку позовної давності.

29.07.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач категорично заперечує факт існування домовленості про поділ майна подружжя. Також представник зауважує, що строк позовної давності не пропущено. Також не відповідає дійсної інформація щодо користування позивачем автомобілем Volkswagen, оскільки вказаний автомобіль ніколи не належав на праві власності позивачу.

06.08.2021 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник наполягає на застосуванні наслідків спливу строків позовної давності, оскільки після розірвання шлюбу позивач не ставила перед відповідачем питання щодо користування автомобілем та поділу автомобілів. 15.01.2009 року відповідач уклав новий шлюб в якому і перебуваєє на даний час. Автомобілі використовуються в інтересах нової сім?ї. Позивачем не доведено з якого часу їй стало відомо про порушення права.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони та їх представників, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 статті 60 СК України).

Згідно з положеннями статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч.2). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3).

Стаття 71 СК України визначає, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Разом з тим, стаття 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року за № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як встановлено в судовому засіданні, 24.11.1995 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу, 02.12.2008 року було зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами.

Позивач в судовому засіданні повідомила, що їй не було відомо про розірвання шлюбу (вона думала, що перебуває в шлюбі, однак з відповідачем проживають окремо). Однак, як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу, 19.10.2010 року саме ОСОБА_1 отримала свідоцтво про розірвання шлюбу, що спростовує твердження позивача про необізнаність про розірвання шлюбу.

Крім того, судом встановлено, що під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі сторони придбали наступне майно:

11.07.2007 року автомобіль Cadillac Escalade, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ;

05.08.2008 року автомобіль Toyota Avensis, 2,0, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 .

Вказані автомобілі зареєстровані за відповідачем.

Як пояснила позивач в судовому засіданні, з моменту припинення спільного проживання з відповідачем - 2008 рік - автомобілі постійно перебували в користуванні відповідача. В той же час позивач зазначила, що з 2009 року не могла користуватись автомобілями, пояснила, що неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати автомобілі в користування, однак в цьому їй було відмовлено.

Крім того судом встановлено, що під час шлюбу сторони набули право власності на будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,2046 га.

За договорами від 20.06.2011 року вказаний будинок та земельна ділянка були відчужені загальною вартістю 849 999,00 доларів США (320 450,00 доларів США вартість домоволодіння + 529 549,00 доларів США вартість земельної ділянки).

Позивач не надала суду доказів, що від продажу домоволодіння та земельної ділянки Ѕ частина коштів була передана відповідачу, як компенсація вартості Ѕ частки спільного майна подружжя.

Частина 1 статті 12 СК України визначає, що строки, встановлені у цьому Кодексі, обчислюються відповідно до Цивільного кодексу України.

Частина 2 статті 72 СК України визначає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Вказані висновки зробив Верховний Суд у своїх постановах:

?? від 28 травня 2020 року в справі № 335/7371/17 (провадження № 61- 44998cв18);

?? від 07 квітня 2020 року в справі № 336/33/17 (провадження № 61-3241св19);

?? від 19 березня 2020 року в справі № 471/497/19 (провадження № 61-21930св19);

?? від 15 січня 2020 року в справі № 299/19766/16 (провадження № 4313св19),

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Звертаючись до суду з позовом позивач не просила поновити строки зверенння до суду з позовом, оскільки вона вважає, що строк звернення до суду не пропущено. При цьому позивач посилається, що у сторін не виникало спору щодо користування спільним майном, спільне право власності позивача на спільне майно визнавалось відповідачем. Та приблизно місяць тому (перед зверненням до суду з позовом) позивач звернулась до відповідача з метою врегулювання способу користування спільним майном та відповідач повідомив про те, що не визнає її права власності на вказані автомобілі, вважає їх особистою власністю.

В той же час позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що вона зверталась до відповідача щодо автомобілів та відповідач не визнавав її право власності на автомобілі.

Представник відповідача в судовому засіданні категорично заперечував факт звернення позивача до відповідача щодо користування автомобілями.

Отже, враховуючи що позивач в судовому засіданні особисто зазначила, що з моменту припинення спільного проживання автомобілі були в користуванні відповідача про що їй було відомо, вона не пред`являла будь-яких претензій щодо поділу вказаних автомобілів як спільного майна подружжя. Крім того, враховуючи, що при відчуженні майна подружжя (будинку та земельної ділянки) всі кошти отримала позивач, оскільки суду не надано доказів, що кошти були розподілені в рівних частинах між колишнім подружжям, суд приходить до висновку, що саме з моменту розірвання шлюбу (02.12.2008 року) та відчуження спільного майна (20.06.2011 року) позивачу було відомо про порушення її права (використання автомобілів відповідачем), а тому вона з порушенням встановленого трирічного строку звернулась до суду з вимогами про поділ спільного майна, таким чином суд вважає за можливе відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропущенням трирічного строку на звернення до суду з вимогами про поділ майна подружжя.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.4, 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України; ст. ст.57, 60, 70, 71, 72 СК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та компенсацію вартості частки у спільному майні - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не бу ло вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 15 листопада 2021 року

Суддя: Н.Г. Притула