Справа № 541/1982/21
Номер провадження 2/541/801/2021
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 грудня 2021 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Городівського О.А.,

за участю секретаря - Непокупної Л.М.,

позивача ОСОБА_1 та її представника позивача адвоката Яковенко Г.М.,

відповідача ОСОБА_2 , її представника адвоката Жага Е.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у поряду загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 5/8 частин будинку,

в с т а н о в и в:

06.08.2021 позивачка ОСОБА_1 звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 5/8 частин будинку.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 зазначила, що з 08.03.1967 по 24.06.2017 перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 . В період шлюбу, в 1973 році, за рахунок спільно заощаджених сімейних коштів в розмірі 1500 радянських карбованців, був придбаний житловий будинок із надвірними господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 . Будинок було оформлено на голову сім`ї - чоловіка. На підставі рішення виконкому Миргородської міської Ради народних депутатів за № 781 від 27.12.1978 подружжя побувало замість старого будинку повністю новий будинок. 20 червня 1990 року уповноваженою комісією було складено Акт про закінчення і ввід в експлуатацію індивідуального будинковолодіння на новий будинок АДРЕСА_2 . 28 червня 1990 року виконавчим комітетом Миргородської міської Ради народних депутатів, на ім`я ОСОБА_3 було видане Свідоцтво про право приватної власності на будівництво.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. За життя він склав заповіт, на ім`я дочки, ОСОБА_2 . На підставі заповіту спадщину прийняла дочка та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Позивачка зареєстрована та постійно проживає в будинку АДРЕСА_2 . В будинку проживає і відповідачка. З часом стосунки між ними погіршилися і ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про виселення ОСОБА_1 із будинку. 20.07.2021 суд ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позову. Після цього відповідачка висловлювала намір продати будинок, з метою виселення позивачки із будинку вже новим власником.

ОСОБА_1 зазначила, що будинок є спільним майном подружжя, а тому їй та померлому чоловіку належало по 1/2 частці. Крім того, на день відкриття спадщини, вона як дружина покійного була непрацездатною пенсіонеркою, тому її належить обов`язкова частка в розмірі 1/8 спадкового майна. В зв`язку із чим просить визначити її частку на будинок в розмірі 5/8 (1/2 +1/8) та визнати за нею право власності на 5/8 частки будинку.

Ухвалою судді від 16.08.2021 провадження в справі відкрито та призначено до підготовчого судового засідання (а.с.25). 20.10.2021 справу призначено до судового розгляду (а.с.39).

В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Яковенко Г.М. просили визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/8 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з підстав зазначених в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Жага Е.Г. в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки у 2017 році позивачка відмовилася від спадкового майна на користь дочки ОСОБА_2 . Про існування заповіту їй було відомо і вона не заперечувала проти прийняття спадщини дочкою. Заяву про відмову від прийняття спадщини завірено приватним нотаріусом. Окрім того, представник відповідача заперечуючи проти задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що нею не вірно обрано спосіб захисту. Що позбавляє можливості суд розглядати її позовну вимогу про виділення її частки із спільного майна, до вирішення позовних вимог про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_3 .

Заслухавши учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 08.03.1967 ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 23 копії спадкової справи).

В період шлюбу, 20.04.1973 згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_3 купив житловий будинок із надвірними господарськими будівлями, який знаходився в АДРЕСА_1 (а.с.9-10). Рішенням виконкому Миргородської міської Ради народних депутатів за № 781 від 27.12.1978 ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво нового будинку замість старого. 20 червня 1990 року уповноваженою комісією було складено відповідний акт про закінчення і ввід в експлуатацію індивідуального будинковолодіння на новий будинок замість старого, який розташований на садибі АДРЕСА_2 (а.с.11-12). 28 червня 1990 року виконавчим комітетом Миргородської міської Ради народних депутатів, на ім`я ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право приватної власності на будівництво (а.с.13). Житловий будинок розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,0944 га, кадастровий номер якої :50:059:0015.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10, копії спадкової справи). Останнім місцем реєстрації ОСОБА_3 було АДРЕСА_2 . Разом із ним проживала та була зареєстрована дружина ОСОБА_1 ,1949 р.н. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина.

Відносини щодо здійснення права на спадкування врегульовані нормами Цивільного кодексу України.

Згідно з статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до матеріалів спадкової справи №47-2017, заведеної приватним нотаріусом Гриб Ю.М.,спадкоємцями першої черги, на момент відкриття спадщини, були позивач - дружина спадкодавця, та відповідач у справі - дочка спадкодавця.

До складу спадщини входив житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_2 на приватизованій земельній ділянці площею 0,0944 га, кадастровий номер :50:059:0015.

01.11.2017 заяву про прийняття спадщини за заповітом подала його дочка ОСОБА_2 .

13 березня 2019 року приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гриб Ю.М., видано два свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_3 дочці ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видані свідоцтва складається з: житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_2 на приватизованій земельній ділянці площею 0,0944 га, кадастровий номер якої :50:059:0015; земельної ділянки кадастровий номер :50:059:0015.

Суд звертає увагу, що в матеріалах спадкової справи міститься заява від 01.11.2017 ОСОБА_1 про відмову від обов`язкової частки в спадщині, яка відкрилась після смерті чоловіка. В заяві зазначено, що позивачка відмовляється від належної їй обов`язкової частки у спадщині на підставі положень ст. 1273 ЦК України. Справжність її підпису перевірено приватним нотаріусом Гриб Ю.М. (а.с.19, копії спадкової справи). Так як правочин щодо відмови від обов`язково частки у спадщині вчинений ОСОБА_1 не оскаржувався, оформлений відповідно до положень ЦК України, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо визнання за позивачкою права на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 .

Відносини щодо права власності подружжя врегульовані нормами Сімейного кодексу України та на момент виникнення правовідносин з придбання спірно будинку та його перебудовою Кодексом законів про шлюб та сім`ю.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова норма міститься в статті 22 Кодексом законів про шлюб та сім`ю.

Згідно з ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 на спірний будинок пов`язане із виникненням права спільної сумісної власності на будинок у позивачки та її померлого чоловіка. Так як до складу спадкової маси, відповідно до положень ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тобто якщо спадкодавцю належала частка у праві спільної сумісної власності то вона спадкується на загальних підставах. Статтею 1226 ЦК України також перебачено, що суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі, що і було зроблено ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22.12.1995, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України ( 2006-07). Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Згідно із ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною другою статті 372 ЦК України, передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Положенням статті 71 Закону України «Про нотаріат», врегульований порядок видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя). Так, у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності.

Зважаючи на вказане, суд доходить висновку, що нотаріус після перевірки та визначення статусу спадкового майна, а саме, чи є майно особистою власністю спадкодавця, або спільною сумісною власністю подружжя, видає відповідне свідоцтво. Вищевказаний нормативно правовий акт імперативно передбачає дії нотаріуса по видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та не передбачає можливості в цей час співвласнику відмовитись від частки у спільній сумісній власності шляхом написання заяви.

В матеріалах спадкової справи ОСОБА_3 відсутні документальні докази, що житловий будинок з господарськими будівлями був його особистим майном. Твердження дружини, ОСОБА_1 , в заяві про відмову від прийняття спадщини на обов`язкову частку, що вищезазначене майно є особистим майном чоловіка не є обґрунтованими та не підтверджено жодними доказами. Отже на час відкриття спадщини, спадкове майно, домоволодіння набуте в період шлюбу належало подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, доля кожного з них була рівною та складала по 1/2 частці домоволодіння. Належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин суду не надано та судом не здобуто.

Норми чинного законодавства не передбачають можливості відмови від права власності на частку у спільному майні подружжя під час оформлення спадщини після смерті одного з них, а тому інформація викладена у заяві про відмову від обов`язкової частки у спадщині за заповітом ОСОБА_1 (а.с.19, копії спадкової справи), в які вона стверджує, що спірний житловий будинок є особистою приватною власністю її померлого чоловіка, право власності на яке вона не має, а отже вона не претендує на виділ Ѕ частки із спадкового майна не є правочином про відмові від права власності, а тому не має жодних правових наслідків.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла( спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців).

Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положеннями ч.1 ст. 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно до вимог ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, до складу спадщини, яка відкрилася після ОСОБА_3 входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме на 1/2 частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, яка спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно із частиною третьою статті 75 СК України непрацездатними вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Відповідно до посвідчення виданого управлінням Пенсійного фонду в м. Миргород ОСОБА_1 перебуває на обліку в пенсійному фонді та отримує пенсію за віком. Посвідчення видано 19.12.2002, термін дії безтермінове (а.с.8).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані особами з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Тому представлене посвідчення позивача свідчить про те, що на час смерті чоловіка, вона досягла пенсійного віку, була непрацездатною та мала право на обов`язкову частку у спадковому майні чоловіка.

В ході судового розгляду встановлено, що позивачка скористалася своїм правом закріпленим у ч. 1 ст. 1268 ЦК України та написала заяву в якій відмовилася від прийняття спадщини на користь відповідача у справі. Таким чином вона відмовилася від своєї обов`язкової частки - 1/8 в спадковому майні.

За положеннями ст.ст. 12, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 77 та 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В зв`язку із вищенаведеним, суд прийшов до висновку, що новий будинок побудований під час перебування ОСОБА_1 у шлюбі із ОСОБА_3 , за кошти подружжя в інтересах сім`ї, право власності на яке було зареєстроване за ОСОБА_3 належав подружжю на праві спільної сумісної власності. Відтак, позивачу належить 1/2 частка вищевказаного житлового будинку, однак її право власності не визнається відповідачкою.

Відповідно до ч.1ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, виходячи з принципу диспозитивності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними в частині визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню в цій частині.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнання права на отримання позивачкою 1/8 обов`язкової частки, як це передбачено положенням ст.1241 ЦК України у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1000 грн, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за сплату судового збору в розмірі 800 грн, відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Частково задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 .

Визнати право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати 800 гривень.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення до Полтавського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 24.12.2021.

Суддя О. А. Городівський