Провадження № 22-ц/802/676/21 Категорія: 64 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Вакіна Д. О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернулась в суд з вказаним позовом покликаючись на такі обставини.

07 травня 2020 року вона придбала з електронних торгів чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 78,3 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1 . 14 липня 2020 року на підставі Акту про проведені електронні торги, складеного Головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Біловою В.А., приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Рачковою Т.О. видано свідоцтво про придбання майна з електронних торгів, яким посвідчено право власності позивача на дану квартиру. Відомості про право власності внесено до Державного реєстру речових прав та реєстру прав власності на нерухоме майно.

Попередній власник квартири ОСОБА_2 , продовжує проживати в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , чим створює їй, як власнику, перешкоди у здійсненні права власності.

На лист-повідомлення з проханням добровільно виселитись з квартири відповідач не відреагувала, а тому вона вимушена звернутись до суду з приводу порушення її прав як власника нерухомого мана.

З врахуванням викладеного, просила суд усунути перешкоди у здійсненні права користування, розпорядження та володіння належною їй квартирою, шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2021 року позов задоволено.

Постановлено усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користування, розпорядження та володіння належною їй квартирою, шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу, що ОСОБА_2 не чинить перешкод позивачу у користуванні житлом, а також те, що у спірній квартири проживає син відповідача - ОСОБА_4 проте його не було залучено до участі у даній справі.

Позивач не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з таких підстав..

Судом першої інстанції встановлено, що 07 травня 2020 року у зведеному виконавчому провадженні №22259257 відбулися електронні торги з реалізації нерухомого майна, яке належить боржнику ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_2 .

25 травня 2020 року Головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті луцьку Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м.Львів) складено акт про проведені електронні торги з реалізації квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка належала боржнику ОСОБА_2 .

14 липня 2020 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Рачковою Т.О. видано Свідоцтво про придбання майна з електронних торгів, яким посвідчено право власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, спірне житло зареєстровано в реєстрі нерухомого майна за № 37304727.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що проживання відповідача, без відповідних правових підстав у спірній квартирі суперечить правам позивача, як власника квартири на користування квартирою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним бажанням.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності зі ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема шляхом усунення перешкод у здійсненні користування майном особами, в яких відпали законні підстави для такого користування.

Згідно ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки власником квартири АДРЕСА_2 , є позивач ОСОБА_3 , проживання відповідача, без відповідних правових підстав у спірній квартирі, порушує права позивача.

Відповідач у справі є боржником за виконавчим провадженням, за яким спірне майно було продано на електронних торгах у рахунок погашення боргу, не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із ними не пов`язана, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про усунення перешкод власнику, шляхом виселення відповідача зі спірного житла.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що задовольняючи вимоги позивача суд позбавляє відповідача житла не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмову в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру припинилось з моменту її продажу на прилюдних торгах, переможцем яких став позивач, то новий власник квартири, як добросовісний набувач вправі ставити питання про усунення йому перешкод в користуванні власністю.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом не надано оцінки тій обставині, що у спірній квартирі проживає син відповідачки ОСОБА_4 , не спростовує рішення суду, оскільки воно суперечать принципу диспозиційності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, адже позовні вимоги були заявлені лише щодо відповідача ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 389, 391 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді