Справа № 354/1066/21
Провадження № 22-ц/4808/1795/21
Головуючий у 1 інстанції Остап`юк М. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Горейко М.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Панчошенка Олександра Васильовича на ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області про відмову в забезпеченні позову, постановлену суддею Остап`юк М.В. 22 жовтня 2021 року у м. Яремче Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

В липні 2021 року ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Разом з позовом подано заяву про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що між ним та відповідачем укладено 09 вересня 2019 року договір позики, у відповідності до якого відповідачка позичила у позивача грошові кошти у сумі 75000 грн строком до вересня 2020 року. Борг відповідач не повернула. Позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити виконання рішення суду, адже у відповідачки є можливість безперешкодного відчуження належного їй майна.

Просить суд накласти арешт на належне відповідачці нерухоме майно-квартиру, загальною площею 108 кв. м., житловою площею 58,90 кв.м., що розташована у АДРЕСА_1 із забороною відчуження та укладення будь-яких інших цивільно-правових договорів (оренди,застави,тощо) та здійснення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаного нерухомого майна (а.с. 1-9).

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2021 року в задоволенні заяви відмовлено (а.с.15-16).

Не погодившись з ухвалою суду подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд на його доводи про те, що невжиття заходів забезпечення, наведених в заяві, може утруднити чи взагалі зробити неможливим виконання судового рішення навіть не звернув уваги, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, чим порушив вимоги п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Вказує, що у відповідачки є можливість безперешкодного відчуження майна, інших доходів вона немає. На підтвердження заяви про забезпечення позову суду надано суду належні та допустимі докази, які судом безпідставно не взято до уваги.

Просить апеляційну скаргу задовольнити,ухвалу суду скасувати, прийняти постанову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити (а.с.19-21).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явилися сторони, про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд, керуючись ст. 149-153 ЦПК України, виходив з необґрунтованості необхідності застосування заходу забезпечення позову та недоведеності існування реальної загрози щодо неможливості виконання відповідного судового рішення, що є підставою для відмови в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинен враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Крім того, цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 932/14900/19.

Звертаючись до апеляційного суду в порядку частини третьої статті 152 ЦПК України із заявою про забезпечення позову, представник позивача як на підставу необхідності вжиття заходів забезпечення посилається на наявність боргу ОСОБА_2 в розмірі 75000 грн та наявність у її власності квартири.

Разом із тим, заявником не надано достатнього обґрунтування та належних і допустимих доказів на підтвердження вчинення відповідачкою дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, що унеможливить чи утруднить виконання судового рішення.

На підтвердження вимог заяви заявником долучено лише витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.110)

Тому, обставини, наведені заявником, не можуть бути підставою для вжиття заходів забезпечення позову і не є безумовною підставою для вжиття заходів забезпечення позову в обраний ним спосіб.

При цьому позивачем не надано жодного доказу щодо вартості майна, на яке він просить накласти арешт, що перешкоджає суду з`ясувати питання щодо співмірності заявлених вимог з обраним заходом забезпечення позову за критерієм ціни позову. Однак за критерієм предмета спору заявлений спосіб забезпечення позову не є співмірним.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права, доводи апелянта не дають підстав для скасування правильної по суті ухвали суду, а тому її слід залишити без змін.

Слід зауважити, що позивач не позбавлений можливості подати заяву про забезпечення позову, обравши інший захід забезпечення, визначений законом, на будь-якій стадії цивільного процесу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Панчошенка Олександра Васильовича залишити без задоволення, а ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області про відмову в забезпеченні позову від 22 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: М.Д.Горейко

В.Д.Фединяк

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.