КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 756/9786/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8075/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Майбоженко А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року,

встановив:

у серпні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільної доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини всіх його доходів, а також заборгованість зі сплати аліментів за минулий час в розмірі 104 000 грн., посилаючись на те, що відповідач, як батько дитини, не надає достатньої матеріальної допомоги на її утримання.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року позовні вимоги було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі ј частини від усіх видів доходу відповідача щомісячно починаючи з 17 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості зі сплати аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення заборгованості, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив суд залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

Рішення суду в частині визначення розміру аліментів не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, позивач посилалась на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем у вересні 2015 року дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилась проживати разом з матір`ю. 06 січня 2016 року між сторонами було укладено Договір про сплату аліментів на утримання дитини, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 2 000 грн. щомісячно. Термін дії вказаного договору було погоджено на один рік. Позивач вказувала, що відповідач не виконував умови цього договору належним чином, а також ухилявся від продовження його дії, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість за 2017 та 2018 роки в розмірі 48 000 грн. Також позивач зазначала, що в 2019 року між нею та відповідачем була досягнута усна домовленість про сплату ОСОБА_2 аліментів в розмірі 4 000 грн. щомісячно, яка відповідачем належним чином також не виконана, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за 2019 та 2020 рік в розмірі 56 000 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року у задоволенні вимог про стягнення заборгованості зі сплати аліментів було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що після закінчення строку дії договору між батьками про утримання дитини у позивача виникло право на звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів, яке було реалізоване нею у серпні 2020 року, а тому підстави для стягнення заборгованості зі сплати аліментів відсутні. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилалась на те, що судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги те, що відповідачем не було спростовано наведений нею розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначені у ст. 181 СК України. Так, частиною 1 цієї статті встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а частиною 3 передбачено, що кошти на утримання дитини можуть бути присуджені за рішенням суду.

Положеннями ст. 189 СК України встановлено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Матеріали справи свідчать про те, що 06 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір про сплату аліментів на утримання дитини, умовами якого передбачено сплату відповідачем аліментів на утримання доньки в розмірі 2 000 грн. щомісячно (а.с.47-48). Строк дії договору було погоджено на 1 рік, тобто до 06 січня 2017 року.

При зверненні до суду з позовом позивач вказувала, що відповідач належним чином не виконував свої обов`язки щодо виконання умов цього договору, однак вимог про стягнення заборгованості за ним, тобто за період з 06 січня 2016 року по 06 січня 2017 року не заявляла. Доказів про те, що внаслідок невиконання умов договору нотаріусом було вчинено виконавчий напис матеріали справи також не містять.

Розраховуючи розмір заборгованості, яка на думку позивача має бути стягнута на її користь, ОСОБА_1 виходила з розміру аліментів, погодженого у договорі, для 2017 та 2018 року, а для 2019-2020 років вказувала розмір аліментів 4 000 грн. виходячи із усної домовленості з відповідачем. На підтвердження наявності відповідної домовленості позивач посилалась на те, що у травні 2019 року ОСОБА_2 було сплачено на її користь 4 000 грн., про що свідчить її банківська виписка.

Наведений позивачем розрахунок, який на її думку не спростований відповідачем, не може бути підставою для задоволення позовних вимог. При зверненні до суду з позовом та апеляційною скаргою позивачем не було надано належних, допустимих та достатніх доказів про те, що між нею та відповідачем, як батьком дитини, існувала домовленість про сплату аліментів у вказаному розмірі. Також позивачем не було належним чином обґрунтовано підстави для стягнення з відповідача заборгованості зі сплати аліментів за 2017-2018 роки у розмірі, встановленому договором, термін дії якого закінчився. Крім того, не доведено позивачем і те, що вона зверталась до відповідача з пропозиціями укласти договір про сплату аліментів або продовжити термін дії договору, укладеного 06 січня 2016 року. Твердження позивача про усну домовленість про сплату аліментів в розмірі 4 000 грн. не підтверджені належними доказами, а здійснення відповідачем переказів на її користь може свідчити про добровільне виконання ним свого обов`язку з утримання доньки.

Позивачем не було наведено обставин, за яких вона була позбавлена можливості звернутись з вимогами про стягнення аліментів в порядку наказного або позовного провадження з моменту закінчення строку дії договору про сплату аліментів.

Крім того, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалась на те, що судом першої інстанції було безпідставно не взято до уваги докази, подані нею разом із позовною заявою через Електронний суд, які в матеріалах справи відсутні. До апеляційної скарги нею було додано скріншоти листування з відповідачем, які за її твердженням свідчать про те, що вона вживала заходів щодо отримання аліментів від відповідача, однак він ухилявся від їх виплати.

Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

При цьому, під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язку по утриманню. Факт ухилення від надання утримання може мати місце в тому випадку, якщо особа має у своєму розпорядженні кошти, але не бажає їх надавати.

Ухилення від сплати аліментів полягає у винних навмисних діях (бездіяльності) відповідача. Тому позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язку по утриманню.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою позивачем було надано скріншоти листування за допомогою додатку «Telegram». Доказів про те, що відповідні докази надавались до суду першої інстанції, матеріали справи не містять.

Надані до суду апеляційної інстанції роздруківки листування не можуть бути визнані належними та допустимими доказами на підтвердження вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача в розумінні ст. 191 СК України. З наданих доказів неможливо встановити з ким саме та коли відбулось листування, а відображені повідомлення не містять конкретних вимог щодо сплати аліментів у певному розмірі. Відображення листування здійснене вибірково та без дати, що не дозволяє встановити обставини, на які посилається ОСОБА_1 . Доказів про те, що позивач зверталась до відповідача з пропозиціями щодо укладення договору між батьками про утримання дитини або з письмовими вимогами про сплату коштів на утримання дитини, позивач до суду не надала.

За таких обставин підстави вважати, що у відповідача виникла заборгованість зі сплати аліментів у заявленому позивачем розмірі, або з нього підлягають стягненню аліменти за минулий період, відсутні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати аліментів за минулий період - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді