Провадження № 2/522/5007/21
Справа № 522/6287/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Куртушан Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просить: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 суми боргу, а саме: 15517120,57 грн., що складається з 3394193,38 грн. 1/2 суми позики та 12122927,19 грн. 1/2 суми нарахованих відсотків; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 суми боргу, а саме, 15517120,57 грн., яка складаються з: 3394193,38 грн. 1/2 суми позики; 12122927,19 грн. 1/2 суми нарахованих відсотків.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 15 квітня 2011 року між Позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно з яким останній отримав у борг від Позивача 1992325,00 грн. (еквівалент 250000,00 доларів США) на строк до 15 квітня 2016 року, та зобов`язався повернути відповідний еквівалент суми в доларах США по курсу НБУ та сплатити 60% річних за користуваннями коштами.

Борг ОСОБА_4 не повернув, проценти не сплатив. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємцями, які прийняли спадщину є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Загороднюка В.В. від 04.04.2017 року по справі відкрито позовне провадження.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.11.2017 року ухвалу судді Приморського районного суду м. Одеси Загороднюка В.В. від 04.04.2017 року про відкриття провадження у справі залишено без змін.

Ухвалою суду від 18.04.2018 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою від 19.02.2019 року справа прийнята до провадження суддею Бондарем В.Я. Провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішеннями, по справі №522/3031/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, яка перебуває в провадженні судді Іллічівського міського суду Одеської області Максимович Г.В.

Ухвалою суду від 08.09.2021 року судом поновлено загальне позовне провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні «23» жовтня 2021 року.

23.10.2021 року у зв`язку з неявкою сторін, підготовче засідання відкладено на 11.11.2021 року.

11.11.2021 року у зв`язку з неявкою сторін, підготовче засідання відкладено на 26.11.2021 року.

26.11.2021 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 16.12.2021 року. Протокольною ухвалою від позивача витребувано оригінал договору позики.

У судове засідання 16.12.2021 року сторони не з`явилися, про час, дату і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник ОСОБА_2 просив розглядати справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у його задоволенні.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Європейський суд у своїх рішеннях наголошує, що сторони, які задіяні в ході судового розгляду, зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитись провадженням у справі, добросовісно користуватись належними процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами.

Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Справа перебуває на розгляді в суді з квітня 2017 року.

Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомлено позивача та відповідачів, зважаючи на своєчасність, розумність строків розгляду справи.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , посилається на те, що 15 квітня 2011 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно з яким останній отримав у борг від Позивача 1992325,00 грн. (еквівалент 250000,00 доларів США) на строк до 15 квітня 2016 року, та зобов`язався повернути відповідний еквівалент суми в доларах США по курсу НБУ та сплатити 60% річних за користуваннями коштами.

Борг ОСОБА_4 не повернув, проценти не сплатив. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємцями, які прийняли спадщину є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач не надав суду на огляд оригінал зазначеного договору, а ухвала суду від 26.11.2021 року про витребування оригіналу вказаного договору залишена не виконаною.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір спосіб захисту своїх прав покладається на позивача.

Так, обираючи спосіб захисту своїх прав, позивач вказував, що між ним та відповідачами виникли договірні правовідносини, що випливають із грошового зобов`язання, а саме договору позики, оформленого борговою розпискою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, необхідно встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умов.

Проте, оскільки позивач не надав суду оригінал договору позики чи оригінал розписки та проігнорував ухвалу суду з цього приводу, то вказані дії позивача позбавили суд можливості оглянути у судовому засіданні оригінали цих документів.

Відповідно до ч.5 ст. 95 ЦПК УКраїни, учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Проте наявна в матеріалалх справи копія договору позики не засвідчена належним чином, а відтак не може вважатися доказом.

Виходячи з вимог статтей 1046,1047 ЦК України, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (правовий висновок Верховного суду України, викладений у постанові від 12 квітня 2017 року в справі № 6-487цс17).

Так, надаючи оцінку наявної у матеріалах справи копії договору позики у сукупності із наявними у матеріалах справи доказами, суд доходить до висновку, що вказаний договір не може свідчити про наявність зобов`язань відповідачів перед позивачем щодо повернення коштів, виходячи з наступного.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд зазначає, що кредитором у даних правовідносинах є позивач ОСОБА_1 , який є громадянином РФ, та не має в України офіційного місця проживання. ОСОБА_4 , який, як зазначає позивач позичив у нього грошові кошти, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, предметом договору позики є значна сума грошових коштів у розмірі 250000 доларів США.

Таким чином, з урахуванням зазначених фактів, судом ставиться під сумнів наявність у позивача реальної можливості надати боржнику у борг зазначену.

Крім того, не надано позивачем і належних доказів ввезення даної суми грошових коштів на територію України при перетинанні державного кордону.

Так, статтею 197 МК України встановлюються обмеження щодо переміщення окремих товарів через митний кордон України.

Частиною 3 ст.197 МК України зазначено, що обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема, визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню), можуть встановлюватися Національним банком України.

Відповідно до положень Інструкції про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 27 серпня 2008 р. № 148 зі змінами (чинної на час складання боргової розписки), фізична особа ввозить в Україну та вивозить за межі України готівкову валюту і банківські метали в сумі/вартістю, що дорівнює або перевищує в еквіваленті 10000 євро, за умови її письмового декларування митному органу в повному обсязі.

Фізична особа - нерезидент має право вносити кошти на рахунки в уповноважених банках або виконувати інші операції в банках України на підставі митної декларації у випадках, передбачених законодавством України.

Однак, позивачем не надано митної декларації, яка б підтвердила факт ввезення ОСОБА_1 на територію України грошової суми, яка б дорівнювала грошовій сумі, зазначеній у договорі позики. Також, позивачем не надано суду докази, які б свідчили про наявність у нього статусу резидента.

Наведені вище обставини ставлять під сумнів правову природу зазначеного договору позики, за умови відсутності у ОСОБА_1 підтвердженої належними доказами наявності вищевказаної суми грошових коштів.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала отримання її спадкодавцем ОСОБА_4 коштів від позивача.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 (ЄДРСРУ № 84229784).

На підставі вищевикладеного суд доходить до висновку, що за відсутності належних доказів, складання договору позики не свідчить про укладення правочину між сторонами.

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами існування між ним та відповідачами правовідносин, які випливають з договору позики, а тому правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача суми боргу за договором позики, суд не знаходить, а відтак, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 137,141, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 22.12.2021 року.

Суддя В.Я.Бондар