Постанова

Іменем України

20 грудня 2021 року

місто Київ

справа № 469/1055/20

провадження № 61-10083св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «МАЯК»,

особа, яка звернулася із апеляційною скаргою, - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 травня 2021 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Царюк Л. М., Яворської Ж. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у грудні 2020 року звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «МАЯК» (далі - СТОВ «МАЯК», товариство), у якому просив:

- визнати недійсним рішення учасників СТОВ «Маяк» від 02 грудня 2020 року та наказ про звільнення його з посади тимчасово виконуючого обов`язки директора СТОВ «МАЯК» з моменту його прийняття;

- поновити його на посаді тимчасово виконуючого обов`язки директора СТОВ «МАЯК»;

- скасувати запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03 грудня 2020 року №020000375, вчинений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Душейко Олесею Михайлівною.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням зборів засновників СТОВ «МАЯК» від 28 жовтня 2020 року його призначено на посаду тимчасово виконуючого обов`язки директора СТОВ «МАЯК» з 29 жовтня 2020 року до 11 квітня 2021 року з правом вчиняти дії від імені юридичної особи.

З 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному і знаходився вдома. Він 07 грудня 2020 року був змушений приїхати до смт Березанка до відділення поліції для надання пояснень щодо звинувачення його у крадіжці печатки, комп`ютера та документів СТОВ «МАЯК», де йому повідомили, що відбулася зміна директора СТОВ «МАЯК», 03 грудня 2020 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О. М. проведена державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу щодо зміни керівника товариства та керівником товариства був зареєстрований ОСОБА_2 , про що засновники товариства позивача не повідомляли.

Стверджував, що він не був ознайомлений з рішенням зборів засновників про його звільнення, тому йому невідомо у зв`язку з чим і з яких підстав, передбачених чинним законодавством, він звільнений з роботи.

Позивач наголошував на тому, що йому не вручена трудова книжка в день звільнення та не здійснений розрахунок з виплати заробітної плати. Із розмови з одним із засновників СТОВ «МАЯК» ОСОБА_3 йому стало відомо, що ця особа на збори засновників для вирішення питання про зміну директора товариства запрошена не була, а також не була повідомлена про зміну складу засновників. Тож, на переконання позивача, рішення про зміну керівника товариства приймали ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка є управителем корпоративними правами покійного ОСОБА_6 .

Лише 18 грудня 2020 року ОСОБА_1 отримав засобами поштового зв`язку копію наказу від 02 грудня 2020 року № 1 директора СТОВ «МАЯК» ОСОБА_2 про звільнення його із 02 грудня 2020 року з посади директора СТОВ «МАЯК» за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України. У наказі зазначена підстава для прийняття цього наказу - протокол загальних зборів учасників товариства від 02 грудня 2020 року, але копія протоколу до копії наказу додана не була.

У зв`язку з наведеним позивач вважав, що відповідно до надісланого йому наказу його звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, що передбачає здійснення ним певної дії або бездіяльності, що свідчить про порушення обов`язків, передбачених трудовим договором, посадовою інструкцією, і наказ про звільнення має містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення, яку шкоду воно завдало. Однак при ухваленні наказу від 02 грудня 2020 року № 1 такі законодавчі вимоги роботодавець не дотримався та йому не відомо, про яке одноразове грубе порушення трудових обов`язків йде мова у наказі директора товариства.

Оскільки відповідно до пункту 2 частини першої статті 147 КЗпП України звільнення працівника є дисциплінарним стягненням, згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, а при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Проте, жодних пояснень від позивача ніхто не вимагав.

Отже, позивач вважав, що товариство не дотрималося передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок. Крім того, позивач не був повідомлений про проведення загальних зборів учасників СTOB «МАЯК», а тому у нього виникає сумнів щодо наявності кворуму на зборах засновників товариства, оскільки засновник (учасник) ОСОБА_7 , яка володіє 20 % частки у статутному капіталі, не була присутня на зборах 02 грудня 2020 року, а ОСОБА_8 не входить до складу засновників (учасників) товариства, а є управителем корпоративними правами ОСОБА_6 , учасника СТОВ «МАЯК», який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач позов не визнав у зв`язку з його необґрунтованістю. Додатково зазначив, що 08 лютого 2021 року наказом № 2/21 директора СТОВ «МАЯК» внесено зміни до наказу № 2 та виправлено помилково зазначений пункт статті при звільнені ОСОБА_1 , а саме: замість пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України у наказі помилково зазначено пункт 1, що не змінює підстав та причин його звільнення.

У зв`язку з цим відповідач вважав, що можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в положеннях КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права і що такий спір потрібно розглядати за правилами господарського судочинства.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення учасників СТОВ «МАЯК» та наказ від 02 грудня 2020 року щодо звільнення ОСОБА_1 з посади тимчасово виконуючого обов`язки директора СТОВ «МАЯК».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді тимчасово виконуючого обов`язки директора СТОВ «МАЯК» з 02 грудня 2020 року.

В іншій частині позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із наведеним рішенням ОСОБА_2 , який не брав участі у справі, звернувся із апеляційною скаргою, оскільки суд першої інстанції визнав недійсним наказ СТОВ «МАЯК», яким його призначено на посаду директора безстроково на підставі протоколу загальних зборів учасників, який ніким не оскаржувався та не визнавався недійсним, тобто суд вирішив питання про його права та обов`язки, не залучивши до участі у справі.

Також із апеляційною скаргою звернулося СТОВ «МАЯК», вважаючи, що спір підлягає розгляду у порядку господарської юрисдикції.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 травня 2021 року апеляційні скарги СТОВ «МАЯК» та ОСОБА_2 задоволено частково.

Скасовано рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2021 року, провадження у справі закрито.

Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, а також його право протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови звернутися до Миколаївського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що розгляд поданого позову вимагає здійснення оцінки дій органу управління відповідача, а саме рішення загальних зборів учасників, зокрема відповідності цих дій (рішень) вимогам цивільного, а не трудового законодавства, тому зазначений спір потрібно розглядати за правилами господарського судочинства. Отже, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, є господарсько-правовими, справа не є підсудною суду загальної юрисдикції.

Оскільки суд, вирішуючи спір, визнав в цілому недійсним наказ від 02 грудня 2020 року № 1, тоді як у першому пункті цього наказу зазначено про те, що ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків директора СТОВ «МАЯК», апеляційний суд погодився з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення рішенням суду першої інстанції у справі, яка переглядається, його законних прав та інтересів.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 17 червня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 травня 2021 року, ухвалити нове рішенням, яким відмовити у задоволенні апеляційних скарг та залишити без змін рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2021 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник визначив, що:

- оскаржуване судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права;

- суд апеляційної інстанції безпідставно зосередив увагу на корпоративних відносинах СТОВ «МАЯК», оскільки такі не були предметом спору, позивач не має частки у статутному капіталі товариства, не є його засновником, відповідно, дійшов помилкового висновку, що справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства;

- суд апеляційної інстанції, застосовуючи правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) та від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20), дійшов протилежного висновку щодо юрисдикції зазначеного позову, відповідно не застосував зазначений висновок;

- суддя колегії суддів суду апеляційної інстанції Яворська Ж. М. мала підстави для заявлення самовідводу у цій справі, оскільки ОСОБА_2 , апеляційну скаргу якого задоволено частково, був помічником зазначеного судді, проте всупереч вимогам процесуального закону самовідвід не заявлено.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені

пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що рішенням зборів учасників СТОВ «МАЯК» від 28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 призначено на посаду тимчасово виконуючого обов`язки директора СТОВ «МАЯК» з 29 жовтня 2020 року до 11 квітня 2021 року з правом вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності згідно з положеннями статуту товариства.

З 28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 працював у СТОВ «МАЯК» на умовах строкового трудового договору, тимчасово виконуючи обов`язки директора цього товариства.

Рішенням зборів засновників СТОВ «МАЯК» від 02 грудня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора СТОВ «МАЯК» та призначено на зазначену посаду ОСОБА_2 . Таке рішення оформлено протоколом загальних зборів учасників СТОВ «МАЯК» від 02 грудня 2020 року.

Директор СТОВ «МАЯК» ОСОБА_2 видав наказ від 02 грудня 2020 року № 1 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора СТОВ «МАЯК» 02 грудня 2020 року за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України. Останнім днем роботи у наказі зазначено вважати 02 грудня 2020 року.

Наказом директора СТОВ «МАЯК» від 08 лютого 2021 року № 2/21 внесено зміни до пункту 2 наказу від 02 грудня 2020 року № 1 та викладено його в такій редакції: «Звільнити ОСОБА_1 з посади директора СТОВ «МАЯК» 02 грудня 2020 року за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Останнім днем роботи вважати 02 грудня 2020 року».

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У пункті 3 частини першої статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо юрисдикційності спору про звільнення чи відсторонення від виконання обов`язків керівника чи члена виконавчого органу юридичної особи приватного права.

Під час розгляду справи, яка переглядається, визначаючи предметну юрисдикцію, потрібно виходити з таких міркувань.

Щодо припинення повноважень члена виконавчого органу кооперативу

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Потреба у такій нормі права зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу товариства, який отримав від уповноваженого органу такого товариства право на управління ним. Відповідно до правової природи корпоративних відносин юридичній особі приватного права, органу управління, учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі й управлінські функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства шляхом невідкладного позбавлення її відповідних повноважень.

У справі, яка переглядається, товариство, звільняючи ОСОБА_1 та призначаючи на посаду директора СТОВ «МАЯК» ОСОБА_2 , фактично прийняло рішення про припинення повноважень тимчасово виконуючого обов`язки директора товариства Хорощака С. В., тобто товариством реалізовано повноваження з управління юридичною особою, оскільки ОСОБА_1 як директор здійснював повноваження з управління юридичною особою.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43,

43-1 цього Кодексу і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю.

Корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи, має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.

Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України).

За змістом статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

У пункті 5.5 статуту товариства передбачено, що на підприємстві створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками підприємства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності підприємства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції зборів учасників. Збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора).

Дирекція (директор) підзвітна (ний) зборам учасників і організовує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов`язкові для учасників підприємства. Дирекція (директор) діє від імені підприємства в межах, встановлених законодавством та установчими документами. Генеральний директор (директор) має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

Отже, директор здійснює управління поточною діяльністю об`єднання після призначення його на цю посаду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 лютого 2021 року у справі № 753/17776/19 (провадження № 14-163цс20) зазначила, що корпоративні права учасників товариства є об`єктом захисту, визначеним статтею 13 Конституції України, зокрема, у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

У мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року у справі № 1-2/2010 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України зазначено, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин юридичній особі приватного права, органу управління, учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

За змістом положень частини третьої статті 99 ЦК України компетентному (уповноваженому) органу товариства надано право припиняти повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав чи без зазначення жодних підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Тобто пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України кореспондується з положеннями частини третьої статті 99 ЦК України.

Зміни до статті 41 КЗпП України, а саме доповнення цієї статті пунктом 5, внесено Законом України від 13 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів», який набрав чинності з 01 червня 2014 року. Згідно з пояснювальною запискою до проекту вказаного Закону передбачається, що така підстава розірвання трудового договору забезпечить «можливість розірвання трудового договору без наведення підстав при припиненні повноважень посадових осіб», а в якості компенсації для захисту інтересів останніх гарантує мінімальний розмір вихідної допомоги в розмірі середньої заробітної плати за шість місяців.

Отже, здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення від посади відповідно до статті 99 ЦК України можливе в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачено статутом, і як підстава такого звільнення може бути зазначено посилання на пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

При розгляді спору щодо розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України має значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення, що підтверджує висновок про належний розгляд справи в порядку господарського судочинства.

Такі висновки послідовно висловлювалися Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі

№ 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20) та від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17 (провадження № 14-115цс20).

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 обіймав посаду тимчасово виконуючого обов`язки директора СТОВ «МАЯК», тому обґрунтованим є висновок про те, що звільнення ОСОБА_1 як директора товариства відповідає правовій ситуації, наведеній в частині третій статті 99 ЦК України, а тому правомірність ухвалення рішення про припинення повноважень ОСОБА_1 як директора товариства підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) та від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20), Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до їх неправильного розуміння заявником.

В оцінці доводів касаційної скарги про те, що суддя Яворська Ж. М. мала заявити самовідвід, оскільки ОСОБА_2 був помічником судді, Верховний Суд відхиляє, оскільки з цих підстав заявник не заявляв судді Яворській Ж. М. відвід, що свідчить про висловлену довіру складу суду під час апеляційного розгляду справи. Додатково судом враховано, що такі доводи не можуть беззастережно свідчити про наявність підстав для відводу судді від участі у розгляді цієї справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Аналіз наведеного правила дає підстави для висновку, що судове рішення може бути скасовано лише у разі одночасного існування таких обставин: 1) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід; 2) суд касаційної інстанції визнав підстави про відвід обґрунтованими; 3) касаційну скаргу обґрунтовано безпідставним відхиленням відводу, заявленого судді.

У справі, яка переглядається, заявник не посилається на такі обставини як заявлення ним відводу судді та відхилення такого відводу, а тому правила пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України у справі, яка переглядається, не підлягають застосуванню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи та, встановивши правову природу спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку, що спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції та неправильного тлумачення норм права та правових висновків Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 389, 394, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак