ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1727/20Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А.
Провадження № 22-ц/817/313/21 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 331000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 грудня 2020 року, постановлене суддею Коротичем І.А., у цивільній справі № 601/1727/20 за позовом ОСОБА_1 до Кременецького комбінату хлібопродуктів Державного підприємства Державної акціонерної компанії Хліб України про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом Кременецького комбінату хлібопродуктів Державного підприємства Державної акціонерної компанії Хліб України про стягнення 50 460 грн 34 коп. середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні та 11 432 грн 14 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. В обґрунтування заявлених вимог вказала, що Наказом № 59-К від 04 грудня 2015 року її було звільнено з посади прибиральниці службових приміщень Кременецького комбінату хлібопродуктів, за згодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Після видачі трудової книжки з нею не було проведено повного розрахунку, в тому числі, не виплачено заборгованості по заробітній платі за період з червня 2015 року до 08 вересня 2015 року та компенсації за невикористану відпустку. Рішення Кременецького районного суду від 24 березня 2016 року, яким стягнуто з ДП ДАК Хліб України Кременецький комбінат хлібопродуктів на її користь заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 8 873 грн 64 коп., виконано лише 12 січня 2018 року, що підтверджується випискою з рахунку від 16 грудня 2019 року про перерахування 8 829, 27 грн заборгованості. З урахуванням того, що з дати звільнення її з роботи, що мало місце 08.09.2018 року до дати виконання відповідачем рішення суду минуло 24 місяці та 26 днів, просила за вказаний період стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі, розмір якого складає 50 460, 34 грн, а також компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 11 432, 14 грн.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судове рішення, вважаючи його незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права й постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається неврахування судом вимог ст. 116 КЗпП України, відповідно до якої на роботодавця покладено обов`язок з виплати усіх сум , що належать працівникові в день звільнення та не пізніше наступного дня після пред`явлення відповідним працівником такої вимоги у випадку, якщо у день звільнення працівник не працював.

Посилається на наявність у неї поважної причини не звернення з даним позовом раніше, що пов`язано з тим, що її сім`я постійно зосереджена на лікуванні різних складних хвороб, що підтверджується відповідними довідками медичних установ.

Також, вважає помилковими висновки суду про відмову в задоволені її вимог щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітку, яка є складовою заробітної плати й на яку не поширюються встановлені ст. 233 КзпПУ строки звернення до суду. При цьому, вважає безпідставним неврахування судом положення ст. 2 ЗУ Про оплату праці та відповідного рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року в справі № 8-рп 2013 щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, що стосується компенсації втрати частини заробітку та індексації заробітної плати.

на те, що при несвоєчасній виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в сумі 8 873,64 грн. відповідач повинен був нарахувати та виплатити компенсацію, чого ним не було зроблено.

Відзив від ДП ДАК Хліб України на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримала частково, зіславшись на доводи викладені в ній. Додатково пояснила, що в ході розгляду даної справи апеляційним судом зверталася до бухгалтера відповідача, яка надала їй інший розрахунок компенсації втрати частини заробітку, що відрізняється від наявного у справі, проведеного адвокатом, яким складалася дана позовна заява. Відповідно до цього розрахунку розмір компенсації втрати частини заробітку є значно меншим, ніж заявлений у позові та складає лише 2 511, 93 грн. У зв`язку з цим, у частині вирішення судом апеляційної інстнції її вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку при звільненні покладається на думку суду, а в решті вимог (про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) апеляційну скраргу просила задовольнити в межах заявленої суми.

Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, представник відповідача ДП ДАК Хліб України, в судове засідання не з`явився, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи без його участі.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ч.ч. 2, 3 цієї ж статті суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та або відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що наказом від 24 вересня 2013 року № 32/1 ОСОБА_1 була прийнята на роботу в ДП ДАК «Хліб України» Кременецький КХП на посаду прибиральниці службових приміщень, а наказом від 04 грудня 2020 року № 59-к - звільнена з роботи за згодою сторін, згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ, з 04 грудня 2015 року (а.с. 4).

Таким, що набрало законної сили рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 24 березня 2016 року, стягнуто з Дочірнього підприємства державної акціонерної компанії «Хліб України» Кременецький комбінат хлібопродуктів» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 8 873 грн 64 коп.

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 16 січня 2018 року ВП № 50861232 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 601/167/16, виданого 11 квітня 2016 року Кременецьким районним судом Тернопільської області про стягнення з Кременецького комбінату хлібопродуктів ДП ДАК «Хліб України» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку в розмірі 8 873 грн 64 коп. з підстав виконання боржником рішення суду та повної сплати згідно платіжного доручення № 6 від 11.01.2018 року КХП ДП ДАК «Хліб України» боргу за виконавчим документом (а.с. 5).

Згідно довідки АТ КБ ПриватБанк від 16 грудня 2019 року, роздрукованої з додатку Приват 24, 12 січня 2018 року на рахунок ОСОБА_1 надійшло безготівкове зарахування грошових коштів в сумі 8 831, 51 грн від ДП ДАК Хліб України (а.с. 8).

Як вбачається з Індивідуальної відомості про застраховану особу, виданої Кременецьким ОУ Пенсійного фонду України, заробітна плата ОСОБА_1 в Кременецькому комбінаті хлібопродуктів за період вересень грудень 2013 року склала: 360, 50 + 1 893 + 2 371, 20 + 1 914, 40 = 6 539, 18 грн; за період січеньгрудень 2014 року: 540, 87 + 662, 55 +1 462+1 462 + 1 893 + 1 893 + 2570, 91 + 2 349, 55 + 1 893 + 2 570, 38 + 4 556, 16 + 2 918, 28 = 24 771, 70 грн; за період січень вересень 2015 року та грудень 2015 року: 2 372, 32 + 2 751, 7 + 2 051, 14 + 1 104, 48 + 1 959, 52 + 2 811, 30 + 1 317, 12 + 2 105, 74 + 1 893 + 2157, 66 = 20 524, 05 грн (а.с. 6-7).

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні передбачає ст. 117 КЗпП України.

Так, згідно вимог ч.ч. 1, 2 цієї статті в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій частині відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмівр відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про оплату праці до структури заробітної плати відноситься основна та додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Статтями 1, 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати передбачено здійснення підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та господарювання виплати компенсаціїгромадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п. 4 своєї постанови від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. У разі пропуску передбачених строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі № 758/9773/15-ц, де зазначено, що установлені ст. 233 КзпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до ст. 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Таким чином, встановлений ст.ст. 233, 234 КЗпП України строк - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про стягнення грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні, сплив якого є підставою для відмови у позові.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16 провадження № 12-301гс18 зазначено про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання, а є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

Також Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати.

Оскільки середній заробіток за затримку розрахунку не входить до структури заробітної плати, що узгоджується з висновком Постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки встановлено тримісячний строк, визначений ст. 233 К3пП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Зазначене також узгоджується з роз`ясненнями, наданими у рішенні Конституційного Суду України у справі № 4 рп/2012 від 22 лютого 2012 року.

Так, згідно з п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу, передбачено, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно вимог ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено встановлений законом тримісячний строк для звернення до суду з даним позовом та з відсутності поважних причин для його поновлення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині вимог позивача про стягнення грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні, як таким, що зроблений з урахуванням вимог законів, що регулюють спірні правовідносини та відповідає наявним у справі доказам.

Зокрема, враховуючи те, що середньомісячний заробіток за затримку розрахунку при звільненні, як спосіб відповідальності роботодавця за порушення трудових прав позивача, не входить до структури заробітної плати (стягнення якої в судовому порядку не обмежується будь-якими строками) та встановивши, що рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі було виконано 12 січня 2018 року, а позивач звернулася до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні лише 08.09 2020 року, не надавши при цьому доказів поважності пропуску встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду з даними вимогами, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у відповідній частині.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо порушення судом норм матеріального права та помилковість висновків суду про відмову в задоволенні її вимог про стягнення грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні з посиланням на неврахування вимог ст. 2 ЗУ Про оплату праці, колегія суддів відхиляє, оскільки сума в розмірі 50 460, 34 грн, яку просила стягнути позивач, як грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, виходячи з методики її обрахунку, застосованого позивачем та періоду нарахування, є нічим іншим, як середнім заробітком за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що підлягає виплаті відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, та не входить до структури заробітної плати, будучи мірою відповідальності за порушення трудових прав працівника, а не компенсацією в розумінні вимог ст. 2 ЗУ Про оплату праці, як помилково вказану суму називає позивач.

Підлягають відхиленню й доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 . В частині наявності у неї поважних причин не звернення з даним позовом до суду раніше з посиланням на лікування членами її сім`ї різних складних хвороб, що підтверджується відповідними довідками медичних установ, дослідженими судом апеляційної інстанції в зв`язку з неможливістю подання їх суду першої інстанції з підстав не з`ясування останнім причин пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, оскільки а ні довідка про потребу постійного медикаментозного лікування чоловіка позивача ОСОБА_3 в зв`язку з наявними у нього хворобами (а.с. 47), а ні довідка про наявність у чоловіка позивача інвалідності 2-ї групи (а.с. 48), а ні виписка з медичної карти чоловіка позивача ОСОБА_3 про проходження стаціонарного лікування у період з 23.02.2016 року до 04.03.2016 року, та у період з 15.02.2018 року до 16.02.2018 року (а.с. 49-50), а ні проходження чоловіком позивача ОСОБА_3 медичних обстежень 12.02.2018 року, 14.03.2018 року, 15.05.2018 року, 11.09.2018 року, 27.02.2019 року, 27.03.2019 року, 28.08.2019 року, 17.10.2019 року, 19.10.2019 року (а.с. 52-65), а ні проходження медичного обстеження позивачем 15.02.2018 року, а ні перебування позивача на стаціонарному лікуванні в період з 04.05.2018 року до 14.05.2018 року, на думку колегії суддів, не можна вважати достатніми доказами на підтвердження наявності у позивача поважних причин пропуску встановленого ст. 233 КЗпП України строку, оскільки і лікування позивача та її чоловіка, і проходження ними медичних обстежень не носили постійного характеру, були періодичними; загальний період таких обстежень і лікувань є незначним порівняно з загальним періодом пропущеного строку (2 роки 8 місяців); докази, які б свідчили про те, що чоловік позивача потребує постійного стороннього догляду й що саме нею такий здійснюється відсутні.

Разом із тим, з висновками суду першої інстанції в частині наявності правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , що стосуються стягнення з відповідача компенсації втрати заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати з посиланням на пропуск встановленого ст. 233 КЗпП України строку колегія суддів погодитися не може, виходячи з таких підстав.

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

На підставі ст.2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року »N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до п. 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Згідно з п. 2.2 та п.п. 2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати № 114/8713 Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

У відповідності до п. 3; п.п. 3.9 вищевказаної Інструкції до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Вищеназваних положень законів судом першої інстанції враховано не було, в зв`язку з чим висновок суду в частині відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням виплати заробітної плати з посиланням на пропуск встановленого ст. 233 КЗпП України строку не можна визнати законним і обґрунтованим, так як на вказану виплату, що входить до структури додаткової заробітної плати встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк не поширюється.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині вирішення її вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку в зв`язку з порушенням термінів його виплати.

Відповідно до ст. 3 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Враховуючи те, що заявлена в позовних вимогах ОСОБА_1 до стягнення сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням виплати заробітної плати в розмірі 11 432, 14 грн не відповідає порядку обрахунку, встановленого ст. 3 ЗУ Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, така до стягнення у вказаному розмірі не підлягає.

Разом із тим, згідно наданого позивачем до суду апеляційної інстанції розрахунку компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, проведеного з урахуванням вимог ст. 3 вищевказаного Закону бухгалтером за місцем роботи ОСОБА_1 у відповідача, розмір компенсації у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати з червня по грудень складає 2 511, 93 грн.

Вказана сума з проведенням передбачених законом з неї відрахувань і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а вимоги останньої частковому задоволенню.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, порушення норм матеріального права.

Беручи до уваги те, що рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, прийнято з порушенням норм матеріального права, таке у вказаній частині підлягає скасуванню з прийняттям судом апеляційної інстанції у цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 2 511, 93 грн компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, з проведенням з цієї суми передбачених законом відрахувань.

Також, у зв`язку з прийняттям судом апеляційної інстанції постанови про часткове задоволення позовних вимог підлягають стягненню з відповідача на користь держави й судові витрати, пов`язані з розглядом справи судом першої інстанції в сумі 2 102 грн, та пов`язані з розглядом справи судом апеляційної інстанції в сумі 3 153 грн.

Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч.ч. 4; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 233 КЗпП України, ст. 2 ЗУ Про оплату праці, ст. 3 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, п.п. 1.3, 2.2. (п.п.2.2.8); п. 3 п.п. 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати № 114/8713, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 грудня 2020 року в частині відмови у стягненні компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати скасувати. Прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Кременецького комбінату хлібопродуктів Державного підприємства Державної акціонерної компанії Хліб України про стягнення грошової компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати задовольнити частково.

Стягнути з Кременецького комбінату хлібопродуктів Державного підприємства Державної акціонерної компанії Хліб України (код ЄДРПОУ 0095112, Тернопільська область м. Кременець, вул. С. Петлюри, 37) на користь ОСОБА_1 (ід. код НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_1 , не працює) 2 511 (дві тисячі п`ятсот одинадцять) грн 93 (дев`яносто три) коп. компенсації втрати частини заробітної плати, провівши з цієї суми відрахування усіх передбачених законом платежів і зборів.

Стягнути з Кременецького комбінату хлібопродуктів Державного підприємства Державної акціонерної компанії Хліб України (код ЄДРПОУ 0095112, Тернопільська область м. Кременець, вул. С. Петлюри, 37) на користь держави 2 102 (дві тисячі сто дві) грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи судом першої інстанції та 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн судових витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, а всього 5 255 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 17 травня 2021 року.

Головуючий

Судді