Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2315/20 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 10 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/2315/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки майна та визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Грубіяна Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 . Просив: 1) визначити, що частка ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на двоповерховий житловий будинок із підвалом та господарськими будівлями, загальною площею 191,5 кв.м, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , становила 1/2 його частину, а також 1/2 частину земельної ділянки площею 0,4250 га, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,1750 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєні кадастрові номери земельним ділянкам :03:001:0812 та :03:001:0813; 2) визнати за ним право власності на 1/4 частку двоповерхового житлового будинку з підвалом та господарськими будівлями загальною площею 191,5 кв.м, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,4250 га, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,1750 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєні кадастрові номери земельним ділянкам :03:001:0812 та :03:001:0813 відповідно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свій позов обґрунтовував тим, що за час шлюбу його мати ОСОБА_3 та відповідач набули у спільну сумісну власність вищевказане нерухоме майно, яке оформлене на відповідача. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 23 серпня 2018 року. Також до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернувся чоловік його матері відповідач ОСОБА_2 . Його мати уклала шлюб із відповідачем 14 травня 1999 року, а до укладення шлюбу більше десяти років проживала із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У 1997 році ними разом була отримана земельна ділянка в с. Дениші для будівництва житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. На наведеній земельній ділянці його мати та відповідач, перебуваючи у шлюбі, здійснили будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 . У 2008 році даний об`єкт нерухомого майна було введено в експлуатацію та проведено його реєстрацію. У серпні 2020 року він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на спадщину за законом. Постановою від 13 серпня 2020 року нотаріус йому відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що не виділена (не визначена) частка спадкодавця у спільному майні. Він має право успадкувати та оформити нерухоме майно, що належало за життя його матері, але через відмову нотаріуса позбавлений можливості здійснити це в позасудовому порядку. Потреба у визначенні часток майна в судовому порядку виникає як за життя співвласників спільної сумісної власності, так і у разі смерті одного з них. Якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, на підставі норм ст.392 ЦК України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорюване право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. При смерті співвласника спільного майна потреба у визначенні часток майна та визнання права власності може виникнути. Для ефективного захисту свого права власності самого по собі визначення часток недостатньо, а тому потрібно заявляти вимогу і про визнання права власності на успадковану частку померлого співвласника спільного майна. Частка кожної сторони становить 1/4 частину від спадкового майна, тобто від половини.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції в основу рішення поклав особисте тлумачення про те, що ним не надано доказів, які б свідчили про набуття за час шлюбу ОСОБА_4 спірного майна. Матеріалами справи підтверджується, що його мати перебувала у шлюбі з відповідачем із 1999 року та до дня своєї смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу був зведений спірний житловий будинок, який введений в експлуатацію 27 червня 2008 року. 18 липня 2008 року орган місцевого самоврядування видав свідоцтво про право власності та 29 липня 2008 року зареєстровано право власності. Право власності виникло з моменту його реєстрації. За таких обставин, житловий будинок набутий його матір`ю та відповідачем за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, відповідач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини, чим підтвердив факт зведення житлового будинку та набуття земельної ділянки під час шлюбу. Невизнання відповідачем позову не може свідчити про набуття майна поза межами шлюбу. Він, як спадкоємець, має право на майно своєї матері, яке нею надбано в період шлюбу з відповідачем.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскільки рішення винесено з врахуванням норм процесуального та матеріального права, з позиції фактичних обставин справи, які були розглянуті в судовому засіданні, а також всіх документальних доказів, доданих до позовної заяви, додаткових доказів, наданих в підготовчому судовому засіданні. Зокрема наголошує на тому, що в період шлюбу з покійною ОСОБА_3 вони проживали в спірному будинку, побудованому ним особисто до шлюбу, що підтверджується показаннями свідків, яких він просив допитати в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 із 14 травня 1999 року до дня своєї смерті (а.с.10,13). Померла ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

За загальним правилом спадщина відкривається внаслідок смерті особи та до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша ст.1220 ЦК України, частина перша ст.1218 ЦК України).

Сторони (позивач - син померлої та відповідач чоловік померлої) належать до кола потенційних спадкоємців ОСОБА_3 за першою чергою за законом згідно з частиною першою ст.1261 ЦК України, що підтверджується також довідкою від 23 серпня 2018 року №670/01-16, виданою приватним нотаріусом, який відносно майна небіжчиці завів спадкову справу №129/2018 (а.с.20).

Спірним майном є двоповерховий житловий будинок із підвалом і господарськими будівлями та земельна ділянка площею 0,4250 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, із ксерокопії державного акта на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_2 24 березня 1997 року Денишівською сільською радою на підставі рішення виконкому цієї ради від 15 січня 1997 року, відповідачу передана у приватну власність земельна ділянка в с. Дениші Житомирського району Житомирської області площею 0,4250 га для будівництва житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с.17). Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №100.

Відповідно до відомостей Державного земельного кадастру інформація щодо земельних ділянок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та Житомирська область, Житомирський район, с. Дениші, площею 0,1750 га для ведення особистого селянського господарства, внесена до Державного земельного кадастру, яким відповідно присвоєно кадастрові номери: :03:001:0812 та :03:001:0813 (а.с.50).

Державною приймальною комісією у складі: начальника відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Савченка Л.Ф., Денишівського сільського голови Маліванчука В.П., забудовника ОСОБА_2 , головного державного інспектора Житомирського відділу інспекції держархбудконтролю у Житомирській області Ленко А.М., головного санітарного лікаря Житомирського району ОСОБА_6 , начальника сектору з питань НПД ЖРВ ГУ МНС України в Житомирській області Велігурського А.С. актом від 27 червня 2008 року в експлуатацію прийнятий закінчений будівництвом двоповерховий житловий будинок з підвалом, загальною площею 191,5 кв.м, житловою площею 86,8 кв.м, та господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 , що згідно з інвентаризаційної справи побудований господарським способом у 1993 році (а.с.25). Даний акт зареєстрований 16 липня 2008 року Житомирським відділом інспекції Держархбудконтролю у Житомирській області за №167 та розпорядженням голови Житомирської райдержадміністрації №798. Інформація, що зазначена у акті про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, в тому числі відносно року побудови, не спростована на засадах змагальності допустимими доказами певними засобами доказування у спосіб, передбачений процесуальним законом.

Окрім того, на підставі рішення виконкому Денишівської сільської ради від 05 липня 1991 року головою виконкому відповідної сільської ради на вищевказаний житловий будинок 18 липня 2008 року видано свідоцтво про право власності, яким посвідчується, що об`єкт в цілому, який розташований в АДРЕСА_1 , дійсно належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, який в цілому складається із одного житлового будинку та надвірних будівель (а.с.26).

На підставі вищевказаного свідоцтва про право власності Комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» 29 липня 2008 року прийнято рішення про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 (а.с.26 зворот). Оскільки спірний об`єкт житлової забудови був прийнятий в експлуатацію лише у 2008 році, то цілком логічно, що він за господарськими книгами за 1991-1999 роки міг не рахуватися за відповідачем, але зазначені обставини однозначно не виключають та не спростовують побудову об`єкта у 1993 році, про що зазначається в акті державної приймальної комісії, яка є колегіальним органом та включала до свого складу вузьких спеціалістів у галузі будівництва та архітектури, які мали спеціальні знання.

Отже, спірне нерухоме майно (житловий будинок з підвалом і господарськими будівлями та земельна ділянка) було нажите (придбане) відповідачем (відповідно у 1993 році та 1997 році) до укладення останнім шлюбу із матір`ю позивача (1999 рік). Мати позивача при житті не оспорювала правовстановлюючих документів на житловий будинок та землю на ім`я ОСОБА_2 , не оспорювала й роздільної (особистої) приватної власності чоловіка на нерухоме майно та не зверталася до суду із визнанням майна спільною сумісною власністю подружжя або визнання за нею права власності на половину цього майна. Не ініціювала мати позивача при житті й питання поділу або виділу нерухомого майна.

Для правильного розгляду даного спору важливе значення має встановлення часу набуття майна.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що житловий будинок був закінчений будівництвом та прийнятий в експлуатацію 27 червня 2008 року, свідоцтво про право власності на житловий будинок було видане 18 липня 2008 року та право власності на цей об`єкт зареєстровано за відповідачем 29 липня 2008 року, тобто після укладення шлюбу із матір`ю позивача, не змінюють висновку суду першої інстанції з огляду на ті обставини, що у акті прийняття в експлуатацію окремо зазначено про те, що будинок закінчений будівництвом у 1993 році, свідоцтво видано на підставі рішення органу місцевого самоврядування 1991 року, а дата реєстрації права власності беззаперечно не доводить набуття спірного майна відповідачем із матір`ю позивача у період перебування останніми у зареєстрованому шлюбі, оскільки у даному випадку реєстрацію права власності слід розглядати під кутом організації державою обліку майна, що належить іншим суб`єктам, а дата реєстрації права власності може не співпадати із часом набуття майна.

Посилання позивача на те, що до реєстрації шлюбу із його матір`ю ОСОБА_2 проживав із ОСОБА_5 більше десяти років однією сім`єю без реєстрації шлюбу також не змінюють висновку суду першої інстанції, враховуючи, що норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, які діяли до 01 січня 2004 року, не передбачали набуття чоловіком та жінкою майна на праві спільної сумісної власності, якщо вони навіть проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою. Окрім того, ОСОБА_2 до 03 квітня 1998 року перебував у зареєстрованому шлюбі із іншою особою, ОСОБА_7 , а національне законодавство, що регулювало та регулює сімейні відносини передбачає одношлюбність (а.с.109). Для розгляду даної справи обставина, чи проживала до 1999 року ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , не має правового значення, приймаючи до уваги зміст заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, за межі яких у цивільному судочинстві виходити заборонено. Для правильного розгляду даної справи до предмета доказування входить з`ясування питання, чи набула мати позивача право спільної сумісної власності із відповідачем, а не ОСОБА_7 .

Хоча із 01 січня 2004 року норма ст.74 Сімейного кодексу України передбачає набуття майна на праві спільної сумісної власності жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, проте у даному випадку доказами не спростовано факту, що відповідач нажив спірне майно до укладення шлюбу із матір`ю позивача та положення ст.74 СК України на правовідносини, які існували до 01 січня 2004 року, не поширюються.

На припущеннях грунтуються й доводи апеляційної скарги про те, що звернення відповідача до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини підтверджує факт зведення житлового будинку та набуття земельної ділянки під час шлюбу. Якщо слідувати такому логічному мисленню, то зайвими є й дії самого позивача, який згідно з довідкою виконкому Тетерівської сільської ради №300 зареєстрований та проживає за адресою знаходження спірного житлового будинку (а.с.16). Така обставина виключає необхідність звернення до уповноваженого органу із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, оскільки на час відкриття спадщини позивач постійно проживав за однією адресою із матір`ю, а тому вважається таким, що прийняв спадщину. Незважаючи на це, 11 травня 2018 року позивач подав уповноваженій посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини після смерті матері (а.с.15). Хоча дії є зайвими, але не заборонені чинним законодавством та не повинні тягнути домислів, приймаючи до уваги, що кожна особа має право розпоряджатися своїми правами на власний розсуд до того, поки цим не обмежуються права інших осіб. Окрім того, змістом постанови приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожи В.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 серпня 2020 року №496/02-31 доводиться абсолютно протилежна обставина, що відповідач спадщину прийняв відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України (як спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини) згідно з довідкою виконкому Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с.18). Тобто, у відмовній постанові нотаріусом не зазначено, що відповідач подавав заяву про прийняття спадщини після смерті дружини, а доводи апеляційної скарги з цього приводу не відповідають дійсності та є надуманими.

Окрім того, вищевказаною постановою нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є відповідач.

Належність доказів характеризує їх суть та значення для справи, а допустимість форму доказів. Достовірність доказів це якість доказу, що характеризує точність, правильність відображення обставин, які входять до предмета доказування. Достатність доказів це сукупність наявних у справі доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Відповідно до засади змагальності цивільного судочинства кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина третя ст.12, частина перша ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята та шоста ст.81 ЦПК України). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга ст.89 ЦПК України).

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із судом першої інстанції у тому, що позивачем не надано доказів та не доведено набуття його матір`ю за час шлюбу з відповідачем спірного майна у спільну сумісну власність. Також не надано доказів, що нерухоме майно, яке зареєстроване за відповідачем, було створено за спільні сумісні кошти відповідача та матері позивача, як подружжя.

Разом із тим, довідка виконкому Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, видана Денишівським старостинським округом від 27 січня 2021 року №70, про те, що відповідно до запису погосподарських книг за 1991-1999 роки за ОСОБА_4 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , не рахується; довідка Денишівського старостинського округу від 29 січня 2021 року №3 про те, що ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , у період із 1991 по 1999 рік не мешкала і не була реєстрована; акт №1 від 04 січня 2021 року про встановлення фактичного місяця проживання ОСОБА_1 , у якому йдеться про те, що позивач проживав разом із матір`ю та відповідачем без реєстрації з 1995 року за адресою: АДРЕСА_2 і працював у колгоспі ім. Щорса в столярному цеху, директором якого був відповідач, що зареєстрував місце проживання за даною адресою з 04 жовтня 2001 року в зв`язку із відчуженням квартири у місті Житомирі та подальшим будівництвом спірного житлового будинку тощо, які не були подані до суду першої інстанції, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, враховуючи, що такі письмові докази сформовані та виготовлені після ухвалення судом першої інстанції рішення (21 грудня 2020 року), яке наразі оскаржується в апеляційному порядку. Отже, таких письмових доказів не існувало у просторі на час розгляду судом першої інстанції справи та вони створені після ухвалення судом першої інстанції рішення. Такі обставини у даному випадку не можна вважати у розумінні частини третьої ст.367 ЦПК України винятковим випадком, який б надав право суду першої інстанції їх приймати як додатково подані, оскільки суд першої інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції на час його ухвалення. На час ухвалення судом першої інстанції рішення вищевказаних довідок та акта не існувало як матеріальних об`єктів у матеріальній природі, доказів того, що позивачу були створені перешкоди у отриманні інформації, яка міститься у довідках та акті апеляційному суду не надано, а інформацію, зазначену в довідках та акті, можливо було подати до суду першої інстанції і подання інформації об`єктивно залежало від позивача, якому в суді першої інстанції правнича допомога надавалася. Документи фактично виготовлені на противагу рішенню суду першої інстанції. Ніщо не заважало позивачу звернутися до відповідних органів для надання відповідної інформації.

Тим більше, у справі було відкрите загальне позовне провадження та проведено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи, у якому сторони, у тому числі позивач, розпорядилися процесуальними правами на власний розсуд. Проте, саме у підготовчому засіданні належало з`ясувати, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішити питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішити питання про витребування додаткових доказів та визначити строки їх подання, вирішити питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше. Суд першої інстанції не обмежений у праві у підготовчому засіданні у разі необхідності оголосити перерву для витребування нових (додаткових доказів) тощо. Водночас, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Судом першої інстанції правильно надана оцінка доказам, наданим учасниками справи на засадах змагальності, внаслідок чого в умовах нарадчої кімнати ухвалене законне рішення. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, з огляду на вищевикладене, не спростовують.

Незалежно від того, доводить відповідач відсутність фактів підстави позову чи ні, загальне правило розподілу доказових обов`язків залишається незмінним і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої. Підстави позову повинен довести саме ОСОБА_1 , виходячи із змісту заявлених у даній справі вимог. Разом із тим, до предмета доказування у даній справі не входить з`ясування обставин, чи приймав участь безпосередньо позивач трудовими та грошовими затратами у будівництві спірного житлового будинку та господарських приміщень, що розміщені на земельній ділянці, яка належить відповідачу, оскільки позову про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності з цих підстав не заявлено.

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишає без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 10 червня 2021 року.