КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 758/711/19

провадження № 22-ц/824/8244/2021

09 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Кредит-Капітал», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року у складі судді Гребенюка В. В.,

встановив:

27.12.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі ПАТ "Родовід Банк"), третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки.

Посилався на ті підстави, що 27 лютого 2008 року між ВАТ "Родовід Банк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №77.1/АК-00527.08.02, за умовами якого вона зобов`язалась щомісяця, до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитом у сумі 320,36 доларів США на рахунок або в касу відповідача.

29 грудня 2008 року між ним та ВАТ "Родовід Банк" укладено договір поруки №77.1/АК-00527.08.02/П, за умовами якого він взяв на себе зобов`язання солідарно відповідати перед відповідачем у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором.

З матеріалів цивільної справи №752/5572/14-ц йому стало відомо, що прострочена заборгованість ОСОБА_2 перед відповідачем виникла ще до укладення договору поруки, а кредит став проблемним з квітня 2008 року та був таким на момент укладення договору поруки.

Вважав, що існування простроченої заборгованості є істотною обставиною, яка була прихована від нього при укладенні договору поруки. Він був введений в оману відповідачем, який замовчував суттєву обставину, яка б вплинула на його волевиявлення щодо укладення договору поруки та призвела б до його відмови укласти такий договір. Умисел відповідача був спрямований на отримання додаткового забезпечення проблемного кредиту у вигляді поруки.

Згідно ст.230 ЦК України правочин, вчинений під впливом обману, визнається судом недійсним.

22.11.2019 позивач подав заяву про уточнення позовних, в якій просив залучити в якості співвідповідача по справі Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі - ТОВ ФК "Кредит-Капітал"), з яким ПАТ "Родовід Банк" 12 лютого 2019 року уклало договір про відступлення права вимоги за вищевказаними кредитним договором та договором поруки.

Вказана уточнена заява була прийнята судом першої інстанції, а ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" залучено співвідповідачем (а.с. 89-95).

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішенняПодільського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Свої доводи мотивує тим, що договір поруки було укладено майже через 10 місяців після укладення кредитного договору; його було ознайомлено лише з переліком інформації, яка зазначена в п.1.2 договору поруки: сума відновлювальної кредитної лінії; процентна ставка за користування кредитом; строк повного погашення заборгованості за кредитом; відповідальність за порушення зобов`язань за кредитним договором. З наведеного стає зрозумілим, що про наявність простроченої заборгованості , яка виникла ще в квітні 2008 року, він не був проінформованим. Замовчування такої інформації є обманом згідно ст.230 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ ФК "Кредит-Капітал" просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що доводи апеляційної скарги суперечать правовим висновкам Верховного Суду, які містяться в постанові від 28 серпня 2019 року (справа №753/10863/16-ц), та нормам Цивільного кодексу України, оскільки відсутні докази, що підтверджують зворотне.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи за адресою, яка зазначена ним в апеляційній скарзі: АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки АТ "Укрпошта" ОСОБА_1 за вказаною адресою відсутній (а.с.137). Додатково про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_1 був повідомлений по телефону, зазначеному ним в апеляційній скарзі.

Інші учасники також були належним чином повідомлені про розгляд справи, про поважність причин неявки суду не сповістили, а тому суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б свідчили про те, що його було умисно введено в оману щодо кредитоспроможності ОСОБА_2 та наявності у неї простроченої кредитної заборгованості.

Також суд взяв до уваги положення ч. 1 статті 12 ЦК України, відповідно до якої особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Сутність договору поруки полягає у тому, що сторона договору (поручитель) добровільно приймає на себе ризик невиконання зобов`язань боржником, несучи солідарну відповідальність своїм майном за невиконання грошового зобов`язання останнім. А відтак, покладання позивачем відповідальності на кредитора за власну недостатню поінформованість про кредитну спроможність боржника і неналежне виконання ним грошового зобов`язання, суперечить правовій природі поруки.

За таких обставин суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Судом встановлено, що між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір 77.1/АК-00572.08.2 від 27.02.2008 року, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 26 910 доларів США у вигляді відкриття відновлювальної кредитної лінії зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 7.70% на рік (починаючи з 11.11.2008 року - 9.7% на рік) з кінцевим терміном повернення 27.02.2015 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором кредиту, між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, відповідно до якого, останній зобов`язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 77.1/АК-00572.08.2 від 27.02.2008 року, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії.

Відповідно до відомостей, отриманих з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року (справа №752/5572/14-ц), було частково задоволено позов ПАТ "Родовід Банк", з боржника та поручителя ОСОБА_1 солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № 77.1/АК-00527.08.2 від 27.02.2008 в сумі 14 463, 74 дол. США та 356 881,68 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

12.02.2019 між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір № 5 про відступлення прав вимоги, в тому числі за кредитним договором № 77.1/АК-00527.08.2 (а.с.43-46).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

У частині першій статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Та обставина, що у позичальника ОСОБА_2 станом на дату укладення з позивачем договору поруки була наявна прострочена заборгованість по кредитному договору, не є достатньою підставою для висновку, що за умов обізнаності з такою обставиною позивач не вступив би у правовідносини забезпечення виконання кредитного зобов`язання.

Умови договору поруки, укладеного з ОСОБА_1 , погоджені сторонами, що підтверджено їх підписами під договором. Сторони своїм вільним волевиявленням визначили умови договору.

Отже, ОСОБА_1 до підписання договору мав можливість ознайомитися з його умовами, існування обставин щодо виконання позичальником умов кредитного договору, наявності чи відсутності заборгованості тощо, та не погодитись чи відмовитись від укладення договору.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, встановивши, що укладаючи спірний договір, сторони діяли вільно і свідомо та ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили, що спірний правочин укладено сторонами під впливом обману, обґрунтовано вважав, що відсутні правові підстави для визнання спірного договору поруки недійсним, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Рronina V. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не було встановлено порушення норм процесуального права, або неправильне застосування норм матеріального права, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 червня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк