Провадження № 2/752/7284/21
РІШЕННЯ

Іменем України

07.12.2021 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши в приміщенні суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання дій незаконними, визнання відсутності зобов`язань та визнання правочину таким, що не був вчинений, -

в с т а н о в и в:

у травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідача АТ «Альфа Банк», в якому просила суд визнати незаконними/неправомірними вимоги відповідача щодо сплати заборгованості за кредитним договором; визнати відсутність фінансової заборгованості за кредитним договором у позивача перед відповідачем; визнати відсутність цивільних прав та зобов`язань за кредитним договором у позивача перед позивачем; визнати правочин щодо кредитування між позивачем та відповідачем таким, що не вчинявся; визнати договір кредитування між позивачем та відповідачем таким, що не укладався; стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що у березні 2021 року позивачу стало відомо із телефонної розмови про існування з боку відповідача фінансових претензій щодо боргу по споживчому кредиту, який начебто був укладений між відповідачем та позивачем. Позивач, звернувшись до відповідача із письмовим запитом про отримання копії споживчого кредитного договору, або пояснень щодо боргу, відповіді від відповідача не отримала. Однак, представники відповідача, не надавши відповіді на запит, продовжують зв`язуватись із позивачем в телефонному режимі, повідомляючи про наявність фінансової заборгованості та здійснюючи психологічний тиск. Відповідач в наведений спосіб порушує права позивача на свободу волевиявлення та примушує позивача до вчинення дій (сплати заборгованості) за зобов`язаннями, які позивач не набував. Остання будь-яких договорів із відповідачем ані в електронному, ані в письмовому вигляду не підписувала, його примірник не отримувала, та будь-яких прав та обов`язків за кредитними правовідносинами немає. Позивач вважає, що договір між сторонами не укладено, кредитні кошти позивач не отримувала, а відтак вимоги відповідача про наявність заборгованості та необхідність її сплати є незаконними, в зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Кахно (Кирильчук) І.А. від 07.06.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а також витребувані у відповідача докази.

В зв`язку з перебуванням судді Кирильчук І.А. у відпустці по вагітності та пологам, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 01.11.2021 року № 1627, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Череніченко Н.П.

Після відкриття провадження у справі позивач з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Відповідач відзив на позов до суду не подав, докази на виконання ухвали суду від відповідача не надходили.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПКУкраїни, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

За змістом ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем порушуються права позивача шляхом пред`явлення безпідставних вимог про погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки, останній між сторонами ніколи не укладався, та позивач будь-яких прав та обов`язків не набувала.

На підтвердження своїх вимог позивачем було надано копії заяв позивача на адресу відповідача про отримання інформації.

Однак, варто вказати, що доказів належного отримання та/або неотримання відповідачем із зазначенням причин зазначених заяв, матеріали справи не містять.

Крім того, на виконання ухвали суду відповідачем не були надані витребувані докази, та не надано суду доказів про пред`явлення відповідачем до позивача будь-яких вимог, зокрема, зі сплати заборгованості за договором.

Варто вказати, що протиправні, на думку позивача, вимоги банку про сплату заборгованості за договором, стороною позивача належними доказами також не доведені, як і не доведено факту порушення саме відповідачем прав позивача, за захистом яких вона звернулась до суду.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи.

Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції Україниє частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Пред`явивши до суду позов про визнання незаконними/неправомірними вимоги відповідача щодо сплати заборгованості за кредитним договором, стороною позивача не було доведено належними доказами факти пред`явлення таких вимог зі сторони банку.

Суд вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, а також на підтвердження порушення прав позивача зі сторони банку.

Заявляючи позовні вимоги, стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження наявності достатніх та законних підстав для визнання дій відповідача протиправними, визнання відсутності фінансових зобов`язань перед банком та визнання правочинів такими, що не укладені, а також в ході розгляду справи не встановлено даних, які б свідчили про порушення прав позивача.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів в розумінні ЦПК Укпаїни про порушення її прав відповідачем, а також пред`явлення відповідачем будь-яких вимог до позивача щодо сплати заборгованості за договором, а відтак відсутні достатні підстави для визнання незаконними/неправомірними вимоги відповідача щодо сплати заборгованості за кредитним договором, визнання відсутності фінансової заборгованості за кредитним договором у позивача перед відповідачем, визнання відсутності цивільних прав та зобов`язань за кредитним договором у позивача перед позивачем, визнання правочину щодо кредитування між позивачем та відповідачем таким, що не вчинявся, визнання договору кредитування між позивачем та відповідачем таким, що не укладався, в зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання дій незаконними, визнання відсутності зобов`язань та визнання правочину таким, що не був вчинений, відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 по фактично понесеним.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.П. Чередніченко