Справа № 495/4945/20
№ провадження 2/495/964/2021
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

31 травня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: адвоката Міллєр Ю.Б.

представників відповідача: ОСОБА_2 та Трофімова М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 495/4945/20

за позовом ОСОБА_1

до 2 державного пожежно-рятувального загіну Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області

про поновлення на роботі, оплати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

19.08.2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до 2 державного пожежно-рятувального загіну Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області (далі по тексту відповідач) про поновлення на роботі, оплати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди (а.с.1-3).

Так, позивач просить суд:

-визнати незаконним та скасувати наказ № 38 (по особовому складу) 2 ДПРЗ Головного управління ДСНС України в Одеській області «Про звільнення та переведення» від 20.07.2020 року в частині звільнення мене, ОСОБА_1 ;

-поновити мене, ОСОБА_1 , на роботі у 44 державній пожежно-рятувальній частині 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області відповідно до спеціальності, кваліфікації та посади.

-зобов`язати 2 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління ДСНС України в Одеській області (вулиця Незалежності, 33-Г, місто Білгород - Дністровський, Одеської області, ) здійснити розрахунок та виплатити мені, ОСОБА_1 , середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

-стягнути з 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області (вулиця Незалежності, 33-Г, місто Білгород - Дністровський, Одеської області, ) на мою користь моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2020 року відкрито спрощене позовне провадження по цивільній справі № 495/4945/20 за позовною заявою ОСОБА_3 до 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області про поновлення на роботі, оплати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Справу призначено до судового розгляду (а.с.47-48).

02.10.2020 року від представника відповідача - 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області до суду надійшло заперечення на позовну заяву ОСОБА_3 , відповідно до якого представник відповідача зазначає наступне (51-56).

Кодексом цивільного захисту України (р.ІХ гл.23 ст.105) та п.16 Положенням про порядок проходження служби в частині граничного віку перебування на службі ЦЗ, яка встановлюється для осіб рядового, молодшого і середнього начальницького складу - до 50 років, а позивачу на той час було повних 55 років, тому йому не могло бути запропоновано проходити тестування.

Дійсно, 21.05.2020 року позивача було попереджено про наступне вивільнення із зазначеної посади через два місяці, про що він був особисто ознайомлений з наказом ДСНС України від 15.05.2020 року № 296 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційних структурах Головного Управління ДСНС України в Одеській області».

Також позивачу було доведено, що в штаті загону немає вакантних посад Пожежного-рятувальника та інших вільних посад(працівників), всього по загону на даний час за штатом 22 посади за вільним наймом (працівники) з 249 одиниць штатної чисельності та те, що йому першому буде запропоновано зайняти звільнену посаду, відповідно його кваліфікаційного рівня, але на час введення змін до штату, посади не звільнилися та керівництво загону було змушено звільнити ОСОБА_1 .

Представник відповідача вказує, що ОСОБА_1 знаходився на довгостроковому лікуванні, а саме з 23.06.2019 року по 09.10.2019 року у КНП «Білгород-Дністровської МБПЛ» та після закінчення лікування йому було запропоновано пройти медичний огляд на предмет визначення придатності до виконання робіт підвищеної складності та небезпечності в ході трудового процесу, з урахуванням дії шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища та надання допуску до виконання робіт газодимозахисної служби з використанням засобів індивідуального захисту органів дихання. Позивач звернувся до керівництва підрозділу із заявою про надання йому оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи, під час якої він зможе пройти освідчення у МСЕК Одеської області для оформлення групи інвалідності та відповідної пенсії, яка була йому надана з 15.10.2018 року по 14.10.2019 року.

Після виходу з відпустки, позивач надав довідку до акту огляду медико-соціальної експертної комісії, згідно із якою він визнаний інвалідом II групи за загальним захворюванням та йому призначена індивідуальна програма реабілітації інваліда, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до керівництва підрозділу з заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, як особі з інвалідністю II групи, тривалістю 60 календарних днів. Наказом від 12.11.2019 року № 72 к/з по 2ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області ОСОБА_1 надана зазначена відпустка, з 13 листопада 2019 року по 11 січня 2020 року.

Після виходу з відпустки ОСОБА_1 був направлений на проходження щорічного медичного огляду, після якого надав медичну довідку про проходження періодичного медичного огляду від 23.03.2020 року КНП «Білгород-Дністровська ЦРЛ» Білгород-Дністровської райради де визначено «здоров». Медичну довідку ОСОБА_1 надано на розгляд до лікарсько-експертної комісії ГУ ДСНС України в Одеській області для проведення військово-лікарської експертизи на предмет визначання придатності до виконання робіт підвищеної складності та надання постанови ЛЕК з допуском до виконання робіт ГДЗС з використанням індивідуального захисту органів дихання. При розгляді документів позивача лікарсько-експертна комісія ГУ ДСНС України в Одеській області зажадала медичні документи щодо його захворювання для вирішення видатності до виконання робіт підвищеної складності та надання на роботу в засобах індивідуального захисту органів дихання. Керівництвом підрозділу, 19.05.2020 року позивач був особисто направлений до ЛЕК ГУ ДСНС України в Одеській області для надання медичних документів та отримання допуску на право роботи в займаної посаді. Після освідчення ЛЕК ГУ ДСНС України в Одеській області позивачу було запропоновано повторно пройти медичний огляд з наданням всіх медичних документів щодо захворювання.

За підписом голови ЛЕК ДСНС України в Одеській області направлен лист від 19.05.2020 року № 468/16-04 до головного лікаря КНП «Білгород-Дністровська ЦРЛ» щодо організації проведення повторного медичного огляду позивача відповідно до порядку медоглядів працівників певних категорій, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 21.05.2007 року № 246 та видати результат медогляду позивача, оформлений медичною довідкою та висновок комісії щодо придатності для роботи за професією. Позивач був ознайомлений з листом ЛЕК та був повторно направлений на проходження медогляду та попередження, що без постанови ЛЕК, яка надає право для виконання робіт підвищеної складності та небезпечності в ході трудового процесу, з урахуванням дії шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища з допуском до виконання робіт ГДЗС

За твердженням представника відповідача, позивач відмовився від проходження медичного огляду та повідомив, що його повністю задовольняє висновок медичного огляду від 23.03.2020 року КНП «Білгород-Дністровська ЦРЛ» Білгород-Дністровської райради де визначено «здоров»

17.07.2020 року, позивач отримав копію наказу від 09.07.2020 року № 47 к/з 2ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області отримав 17.07.2020 року, а також отримав копію наказу про виплату йому матеріальної допомоги за 2020 рік, де поставив свій особистий підпис. Також, представник відповідача вказує, що позивачу було доведено про те, що у нього лишилась не використана відпустка за відпрацьований робочий період з 15.10.2019 року по 20.07.2020 року по день звільнення включно, у розмірі 19 календарних днів, за його заявою йому надано 3 календарних дні відпустки та за решту невикористаних 16 календарних днів йому сплачена компенсація, з чим позивач погодився.

22.10.2020 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Міллер Ю.Б. до суду надійшла відповідь на заперечення 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області, відповідно до якого представник позивача зазначає наступне (88-90).

Сторона позивача не погоджується з аргументом відповідача щодо граничного віку (50 років) перебування на службі цивільного захисту, адже відповідачем наведена тільки частина 1 статті 105 Кодексу цивільного захисту України, але упущена частина друга та третя цієї норми, згідно яких: особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, які мають високу професійну підготовку, досвід практичної роботи на займаній посаді, визнані придатними за станом здоров`я для проходження служби, можуть бути залишені за рішенням керівника центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, на їх прохання на службі понад граничний вік до п`яти років. У виняткових випадках, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, за рішенням його керівника строк служби може бути продовжено повторно до п`яти років, а особам начальницького складу, які проходять службу в навчальних закладах та наукових установах і мають науковий ступінь або вчене звання, - до десяти років.

Крім того, представник позивача вказує, що незрозуміла позиція відповідача, який заперечує, що наказ, фрагмент з якого був наданий позивачем до суду «Про направлення особового складу на проходження навчання» взагалі не існує, адже цей наказ стосується не тільки позивача, даний наказ конкретно прийнято на підставі інших наказів МНС України, ДСНС України, ГУ ДСНС України в Одеській області, по відношенню і до співробітників інших підрозділів. В наказі вказане конкретне місце та період проходження навчання, вказаний начальник підрозділу Лісовий О. Д., який повинен був провести інструктаж зі своїм підлеглим ОСОБА_1 .

Також, сторона позивача не погоджується з розрахунками відповідача строку попередження позивача про вивільнення. Якщо попередження про звільнення позивачем було отримано 21 травня 2020 року, то два місяця закінчується у відповідне число останнього місяця строку, тобто 21 липня 2020 року. Таким чином, наказ про звільнення позивача, без порушення встановлених законом строків повинен був виданий 22 липня 2020 року, а не 20 липня 2020 року. Таким чином, передбачений строк порушено.

Відповідач заявляє, що звільнення позивача було погоджено з представником трудового колективу 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області Межеровським Денисом Олександровичем. Навіть вказує, що додає протокол загальних зборів членів трудового колективу про обрання представника трудового коллективу, але в наявності такого додатку до заперечення не надано. Представник трудового колективу ОСОБА_4 з позивачем по даному питанню не спілкувався, хоча кожні три дні вони зустрічалися на роботі та спілкувалися по службовим питанням. Більш того, попередження про звільнення позивачу було оголошено на службовому разводі, в присутності особистого складу, серед якого ОСОБА_4 також був присутній, але жодним словом не підтвердив свого погодження із звільненням позивача. Його письмової згоди позивачу також не надавалося. На примірнику попередження про звільнення, що надавалося позивачу відсутнє погодження ОСОБА_4 на відмінність від примірника, що надано до суду відповідачем в якості додатку до заперечення, через що можна допустити, що це погодження з`явилося пізніше на примірнику попередження, що залишився у відповідача. Ні усно, ні письмово позивачу не доводилася інформація, що в штаті загону немає вакантних посад. Наказом 2 ДПРЗ Головного управління ДСНС України в Одеський області №38 від 20.07.2020 року, відповідач підтверджує той факт, що була вакантна посада диспетчера 44 державної пожежно-рятувальної частини 2 ДПРЗ Головного управління ДСНС України в Одеській області, на яку було переведено пожежного-рятувальника ОСОБА_5 , на час фактичного перебування у відпустці по догляду за дитиною основного працівника. Відповідно до наказу 2 ДПРЗ Головного управління ДСНС України в Одеський області №47к/з від 09.07.2020 року про виконання службових обов`язків, надання відпустки, ОСОБА_1 була надана оплачувана відпустка терміном три календарних дні, з 18 липня 2020 року по 20 липня 2020 року (включно), що свідчить про те, що позивача було звільнено у період перебування у відпустці.

Таким чином, представник позивача стверджує, що при звільнені її довірителя, відповідачем порушені майже всі норми трудового законодавства, пов`язані із звільненням, тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Міллєр Ю.Б., в судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Адвокат Міллєр Ю.Б. в інтересах ОСОБА_1 в судовому засіданні вказала, що її довіритель - ОСОБА_1 пропрацював у відповідача з 21.10.2001 року до дня звільнення, а саме до 20 липня 2020 року.

За час праці декілька разів був переведений на різні посади, на останню перед звільненням посаду - пожежного рятувальника 44 державної пожежно-рятувальної частини 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій він був призначений Наказом №4 о/с 2ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області від 01.07.2013 року. Позивач працював як цивільна особа «працівник», на нього не розповсюджувалися норми положення про проходження служби та Кодексу цивільного захисту України, лише законодавство про працю. Між тим, у 2020 році йому було запропоновано атестуватися, на що він дав свою згоду, оскільки його обов`язки пожежного-рятувальника фактично не змінювалися та відповідно до п. 2 Наказу ГУ ДСНС України в Одеській області по особовому складу «Про направлення особового складу на проходження навчання», ОСОБА_1 повинен був проходити професійно-технічне навчання по категорії «5161 Пожежний-рятувальний», терміном на 89 діб, з 16.03.2020 року по 12.06.2020 року у навчальному пункті аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області, але через запроваджений на території України карантин, навчання було перенесено на невизначений термін.

На час звільнення, 20.07.2020 року позивач знаходився у щорічній відпустці, що підтверджується його заявою від 02.07.2020 року про надання щорічної відпуски за 2020 рік з 18.07.2020 року та Наказом 2 ДПРЗ Головного управління ДСНС України в Одеський області №47к/з від 09.07.2020 року, згідно якого ОСОБА_1 була надана оплачувана відпустка терміном три календарних дня, з 18 липня 2020 року по 20 липня 2020 року (включно).

Так, представник позивача зазначає, що при звільнені позивача відповідачем порушено норми трудового законодавства, пов`язанні зі звільненням, що є неприпустимим та порушує гарантований Конституцією України захист від незаконного звільнення.

Представники відповідача 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеський області Шевченко О.П. та ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали та просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, вислухавши всіх учасників процесу та свідків, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області про поновлення на роботі, оплати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, наказом №21 Білгород-Дністровського РУ ГУ МНС України в Одеській області від 21.10.2001 року, ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду пожежного 30-ї професійної пожежної частини смт. Затока Білгород-Дністровського районного управління Головного управління МНС України в Одеській області, де пропрацював 19 років (а.с.14-19).

У травні 2012 року згідно із наказом № 285 МНС України від 07.04.2012 року Білгород-Дністровське РУ ГУ МНС України в Одеській області ліквідовано, правонаступником став державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Позивач вказує, що за час праці він декілька разів був переведений на різні посади, що підтверджується його трудовою книжкою.

На останню посаду перед звільненням, він був призначений Наказом № 4 о/с 2ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області від 01.07.2013 року, на посаду пожежного рятувальника 44 державної пожежно-рятувальної частини 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій (а.с.19).

Позивач працював як цивільна особа «працівник», на нього не розповсюджувалися норми положення про проходження служби та Кодексу цивільного захисту України, лише законодавство про працю, але в 2020 році йому було запропоновано атестуватися, на що він дав свою згоду, так як його обов`язки пожежного-рятувальника фактично не змінялися. Відповідно до п. 2 Наказу ГУ ДСНС України в Одеській області по особовому складу «Про направлення особового складу на проходження навчання», позивач повинен був проходити професійно-технічне навчання по категорії «5161 Пожежний-рятувальний» терміном на 89 діб, з 16.03.2020 року по 12.06.2020 року, у навчальному пункті аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області (а.с.21-23).

Проте, відповідно до Указу Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», розпорядження голови Одеської обласної державної адміністрації від 18 лютого 2020 року № 97-/од-2020 «Про заходи щодо запобігання занесенню і поширенню на території Одеської області гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом 2019-nCoV», на території Одеського регіону запроваджено карантин, у зв`язку з чим, навчання позивача, як і всіх інших, було перенесено на невизначений термін.

За твердженням позивача, він готувався до навчання та майбутньої атестації, коли 21.05.2020 року отримав попередження про наступне вивільнення із зазначеної посади через два місяця, однак причини звільнення в попередженні вказано не було, також не була вказана норма трудового законодавства, відповідно до якої його збиралися звільнити.

Наказом №38 (по особовому складу) 2ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області «Про звільнення та переведення» від 20.07.2020 року позивача було звільнено, з 20.07.2020 року у зв`язку із скорочення штату працівників. Підставою звільнення в наказі зазначено. Наказ ДСН України від 15.05.2020 року № 296 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційних структурах Головного управління ДСН України в Одеській області», Наказ Головного управління ДСНС України в Одеській області від 21.05.2020 року №137 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційних структурах Головного управління ДСН України в Одеській області» (а.с.12, 67-68).

Як вказує позивач, персональне попередження про наступне звільнення він отримав 21.05.2020 року, збіг двомісячного строку починається з наступного дня після ознайомлення, тобто з 22.05.20202 року, а звільнений він був 20.07.2020 року. Про звільнення його повідомили пізніше ніж за два місяці.

Крім того позивач зазначає, що він взагалі не отримував пропозицію про наявність вакантних посад, хоча на той час була наявна вільна вакансія, яка відповідала його спеціальності та кваліфікації, зокрема посада диспетчера. Відповідно до своєї робочої інструкції пожежного-рятувальника він мав виконувати обов`язки диспетчера. Однак, ні письмово, ні усно, йому не було запропоновано жодної вільної вакансії ні в 44 державній пожежно-рятувальній частині 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій, ні в якому іншому підрозділі ДСНС України в Одеській області.

В червні 2019 року у позивача була травма, в результаті якої він отримав ІІ групу інвалідності, але через свою завзятість та бажання працювати надалі відновився за більш короткий термін, ніж йому призначали лікарі, зробив майже неможливе та знову був у строю. За результатами медогляду, який 23.03.2020 року проходив позивач, його визнано годним для проходження подальшої праці.

Медична документація, підтверджуюча присвоєння позивчау ІІ групи інвалідності, а також індивідуальна програма реабілітації інваліда №1375 від 09.10.2019 року позивачем була надана відповідачу, а також він надавав до бухгалтерії заяву про пільгове перерахування внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у зв`язку з отриманням інвалідності (а.с.116-119).

Між тим позивач стверджує, що, відповідач ніяким чином не відреагував на інвалідність позивача, до нього не було застосовано вимоги статті 172 КЗпП України, що покладають на власника або уповноважений ним орган обов`язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день, або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Також, до нього не були застосовані норми, відповідно до яких працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком, тимчасово або без обмеження строку.

При переведенні за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Навпаки, позивачу було запропоновано пройти професійно-технічне навчання по категорії «5161 Пожежний-рятувальний» для послідуючої атестації, на яке він дав свою згоду, так як він не хотів залишитися без роботи.

Також, позивач звертає увагу на те, що відповідно до переліку змін до штатів організаційних структур Головного управління ДСНС України в Одеській області додатку до Наказу ДСН України № 296 від 15.05.2020 року «Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційних структурах Головного управління ДСН України в Одеській області» в 44 державній пожежно-рятувальній частині вилучається 2 посади пожежний рятувальний та включається 2 посади пожежний рятувальник (спеціальне звання молодший сержант служби цивільного захисту). Тобто сама посада пожежний-рятувальник залишається в штатному розпису, скорочення не має, є зміни в штатному розпису (а.с.12, 68).

Наказом Головного управління ДСНС України в Одеській області від 21.05.2020 року №137 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційних структурах Головного управління ДСН України в Одеській області» введено в дію з 21 травня 2020 року зміни до штатів апарату та підрозділів Головного управління ДСНС України в Одеській області .

Однак Наказ 2 ДПРЗ ДСНС України в Одеській області, відповідно до якого б були здійснені організаційно-штатні заходи, або скороченні посад в 2 ДПРЗ ДСНС України в Одеській області відсутній.

Також позивач зазначив, що з попередженням про вивільнення він був ознайомлений 21.05.2020 року о 08 годині, на ранковому інструктажі перед чергуванням, але в попередженні вже був зазначений Наказ Головного управління ДСНС України в Одеській області від 21.05.2020 року № 137.

Крім цього позивач вказує, що він є сімейним, на його утриманні знаходиться дружина та мати, інших працівників з самостійним заробітком в його сім`ї немає. В органах та підрозділах МВС, МНС, ДСНС він працював безперервно з 15 жовтня 2001 року, майже 19 років. В нього вища технічна освіта, він проходив військову строкову службу у 1983-1985 роках, за час роботи в нього нема жодного стягнення, тільки подяки. На час звільнення, 20.07.2020 року він знаходився у щорічній відпустці.

Таким чином, позивач стверджує, що відповідач незаконним звільненням завдав йому моральну шкоду, так як не враховуючи його професійні якості, незважаючи на багаторічну та віддану працю в пожежній частині при постійному ризику своїм життям та здоров`ям, при виконанні робочих обов`язків, його залишено без роботи, що призвело до приниження його гідності та погіршення стану здоров`я.

Дані обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 з відповідною позовною заявою до суду.

Представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Міллером Ю.Б., 23.11.2020 року було подано до суду клопотання про викликв судове засідання для допиту та дачі пояснень свідків (а.с.100-101), яке ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.12.2020 року було задоволено (а.с.108-110).

В судове засідання 06.05.2021 року для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що був наявний проект наказу, але він не був виданий, був виданий наказ про проходження ОСОБА_1 навчання. Головному управлінню ДСНС України в Одеській областібуло відомо про інвалідність позивача, керівництвом обговорювалась тема переведення ОСОБА_1 на іншу посаду з полегшеними умовами праці, але вільних місць на таких посадах не було та йому було запропоновано піти у відпустку. Позивач особисто з питанням про переведення його на легкий труд не звертався, завжди був відповідальним працівником та претензій до нього не було.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що офіційно зареєстрованого з номером наказу не було, людей лише попереджал. За осатаній час праці ОСОБА_1 особливих нарікань щодо його праці не було, але він тривалий час перебував на лікарняному та у відпустках, у зв`язку з отриманням травми (переломи, струс мозоку) поза службою.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він представник трудового колективу з 2017 року, попередження про звільнення ОСОБА_1 було ним погоджено та підписано, також у попередженні був підпис ОСОБА_1 , але копія йому не була вручена. Зазначив, що співбесід з позивачем він не проводив та про направлення позивача на проходження навчання йому невідомо. Ніхто не звертався про переведення позивача на іншу посаду, було відомо про інвалідність ОСОБА_1 . Вказав, що позивач, як працівник характеризується нейтрально та йому взагалі нічого невідомо про його працю.

Відповідно до ст.43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності і захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Судам необхідно мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду справи, відповідно до витягу із наказу 2 Державного пожежно-рятувального загіну (2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області) № 47 к/з від 09.07.2020 року, позивачу ОСОБА_1 - пожежному рятувальнику 44 державної пожежно-рятувальної частини 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області надано частину оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи з 15.10.2019 року по 20.07.2020 року, терміном 3 (три) календарних дня, а саме з 18.07.2020 року по 20.07.2020 року (а.с.91).

Далі, наказом Головного Управління Державної Служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області 2 Державний пожежно-рятувальний загін (2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області) № 35 від 13.07.2020 року, позивачу ОСОБА_1 - пожежному рятувальнику 44 державної пожежно-рятувальної частини 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області частково змінено термін відпустки, визначений вказаним вище наказом, а саме надано частину оплачуваної відпустки за відпрацьований період роботи терміном 2 (два) календарних дні, а саме з 18.07.2020 року по 19.07.2020 року (а.с.120).

Між тим, суд не може прийняти до уваги наказ 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області № 35 від 13.07.2020 року, відповідно до якого внесено зміну до наказу від 09.07.2020 року № 47 к/з, так як він виданий з порушенням вимог діючого законодавства України.

Так, позивачу про існування наказу № 35 від 13.07.2020 року стало відомо під час розгляду даної справи, він не був з ним ознайомлений у встановленні трудовим законодавством строки, а також не був узгоджений між працівником і власником (ст. 79 КЗпП, ч.11 ст.10 ЗУ «Про відпустки»).

Крім цього, сам по собі наказу № 35 від 13.07.2020 року, а саме його зміст суперечить вимогам норм КЗпП України та ЗУ «Про відпустки», якими визначено, що термін відпустки працівника може бути змінений в двох випадках: відкликання з відпустки або перенесення відпустки, що не знайшло своє відображення у даному наказі (а.с.120).

Таким чином встановлено, що позивача звільнено під час його перебування у відпустці, а саме 20.07.2020 року, що призвело до порушення частини 3 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сімї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Згідно з частиною 1 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.

Однак, в порушення вимог ст. 43 КЗпП України відповідач звільнив працівника ОСОБА_1 без згоди виборного органу (профспілкового представника).

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Між тим, персональне попередження про наступне звільнення позивач отримав 21.05.2020 року, збіг двомісячного строку починається з наступного дня після ознайомлення, тобто з 22.05.20202 року, а звільнений він був 20.07.2020 року. Про звільнення його повідомили пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Крім того, як роз`яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Законодавством не встановлено форму й порядок попередження працівників про наступне вивільнення.

Попередження має бути зроблено в такий спосіб, щоб у разі виникнення конфліктної ситуації роботодавець міг документально підтвердити факт попередження працівника не пізніше ніж за два місяці до звільнення.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Отже, відповідач не здійснив свого обов`язку щодо працевлаштування попередженого про звільнення працівника ОСОБА_1 .

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Обов`язок працевлаштування працівника, який підлягає скороченню, покладено на роботодавця відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватись добросовісно, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виходячи зі змісту ст.ст. 24, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов`язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків.

Так, згідно п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» відповідно до ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

З урахуванням усього наведеного вище, позивачем доведено його незаконне звільнення 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області, а тому вимоги позивача в частині скасування наказу № 38 (по особовому складу) 2 ДПРЗ Головного управління ДСНС України в Одеській області «Про звільнення та переведення» від 20.07.2020 року в частині звільненнята поновлення ОСОБА_1 на посаді відповідно до спеціальності та кваліфікації є обґрунтованими та доведеними.

Разом з тим, суд зауважує, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. (ст. 235 ч.2 КЗпП України).

Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст. 27 Закону України Про оплату праці»).

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час.

При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

Таким чином, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 23 ЦК України передбачено, право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст.237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно із ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями) встановлено порядок, підстави та умови доказування і стягнення моральної шкоди. Доведення наявності моральної (немайнової) шкоди здійснюється шляхом визначення в позовній заяві конкретних обставин, за яких було заподіяно шкоду, а також зазначення того, які неправомірні діяння було вчинено щодо позивача, в чому полягає шкода, що було підставою визначення запропонованого позивачем розміру або форми її відшкодування, якими доказами це підтверджується. Предметом доказування повинна бути глибина моральної (немайнової) шкоди, від якої в кінцевому підсумку залежать розмір та форми відшкодування останньої.

ОСОБА_1 просить стягнути на його користь з 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській областіморальну шкоду, що складає 10 000 грн.

Беручи до уваги, що відповідачем незаконно звільнено позивача, який є інвалідом ІІ групи та не отримував заробітну плату за час вимушеного прогулу, внаслідок чого він зазнав незручності та інші негативні наслідки, а тому такі дії відповідача дійсно призвели до моральних страждань, негативних емоцій і переживань позивача.

Між тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди підлягає зменшенню з 10 000 грн. до 2 000 грн., у зв`язку з тим, що, по-перше, він надто великий, а, по-друге, в порушення положень постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» ОСОБА_1 не визначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди саме у розмірі 10 000 грн. та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_3 до 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області про поновлення на роботі, оплати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, у зв`язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень в частині виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 15-16, 23, ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, ст. 40, ч.1 ст.42, ч.1 ст.43, ст.ст. 49, 49-2, 235, 236, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 2, 3, 81, 141, 279, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до 2 державного пожежно-рятувального загіну Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області про поновлення на роботі, оплати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 38 (по особовому складу) 2 ДПРЗ Головного управління ДСНС України в Одеській області «Про звільнення та переведення» від 20.07.2020 року, в частині звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на роботі у 44 державній пожежно-рятувальній частині 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області відповідно до спеціальності, кваліфікації та посади.

Зобов`язати 2 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління ДСНС України в Одеській області (вулиця незалежності, 33-Г, місто Білгород-Дністровський, Одеська область, ) здійснити розрахунок та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Стягнути з 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області (вулиця незалежності, 33-Г, місто Білгород-Дністровський, Одеська область, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.

Стягнути з 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області (вулиця незалежності, 33-Г, місто Білгород-Дністровський, Одеська область, ) на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривня 80 (вісімдесят) копійок.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині присудження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на роботі у 44 державній пожежно-рятувальній частині 2 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області відповідно до спеціальності, кваліфікації та посади.

В інший частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Мишко