Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/1024/20
Провадження № 2/494/199/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 р. м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді Лебединського С.Й.,

за участю секретаря судового засідання Авдєєвої С.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 «Про встановлення факту родинних відносин», -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувшись до суду із цим позовом просив суд встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рідною матір`ю; встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його рідна бабуся - ОСОБА_7 . Після її смерті відкрилася спадщина на наступне спадкове майно: земельна ділянка площею 5, 049 га, яка розташована на території Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області, масиви 9, 10 земельні ділянки № 10 , 14 , цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

13 листопада 2018 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Березівського районного нотаріального округу Одеської області - Мухаір В.Т. із заявою про прийняття спадщини по смерті спадкодавця - ОСОБА_7 . Однак, 16 квітня 2019 року позивач отримав від нотаріуса лист вих. № 110/02-14 відповідно до змісту якого йому було роз`яснено, що для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті баби - ОСОБА_7 необхідно надати документи, які б підтверджували те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його матір`ю та дочкою ОСОБА_7 .

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, але надали суду заяви про слухання справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та наполягали на їх задоволені.

Відповідачі також не з`явилися до суду, хоча про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. В той же час, у матеріалах справи наявні письмові заяви від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про слухання справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечували.

Вивчивши матеріали справи, на підставі наданих доказів і доведення їхньої переконливості суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від померлої фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При цьому, згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною 1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

За правилами ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Крім того, відповідно до підпунктів 4.1 та 4.2 пункту 4 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В подальшому - 13 листопада 2018 року приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Мухаір В.Т. було заведено спадкову справу № 62/2018. В цей же день, позивач подав заяву приватному нотаріусу Березівського районного нотаріального округу Одеської області Мухаір В.Т. про прийняття спадщини.

В матеріалах спадкової справи наявні також заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 за № 179, 180, 181 відповідно до змісту яких останні виявили бажання не приймати спадщину після смерті своєї матері та відмовитися від спадкового майна на користь ОСОБА_1 .

Судовим провадженням встановлено і те, що до складу спадкового майна входить земельна ділянка площею 5,049 га, що розташована на території Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області, масиви 9, 10 земельні ділянки № 10 , 14 , цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

16 квітня 2019 року приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 через відсутність документів, які підтверджують родинні відносини між спадкоємцем та спадкодавцем. Серед іншого, нотаріус роз`яснила, що у випадку неможливості надати документи, які б підтверджували факт родинних відносин, спадкоємцю необхідно звернутися до суду для їх встановлення.

Суд констатує, що в проваджені Березівського районного суду Одеської області перебувала цивільна справа № 494/1137/19 (провадження № 2-о/494/75/19) за заявою ОСОБА_1 «Про встановлення факту родинних відносин», заінтересована особа ОСОБА_2 . Ухвалою суду від 30 жовтня 2019 року заяву було залишено без розгляду з підстав наявності спору про право та роз`яснено заявнику його право на звернення до суду у порядку позовного провадження.

Відповідно до ч.ч. 1-4, 7 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. При цьому, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Крім того, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо, а окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, ініціатор судового провадження, за загальним правилом, на власний розсуд формує як предмет, так і підставу позову, оскільки це є його прерогативою та виключним правом. При цьому, звертаючись до суду із позовною заявою в порядку цивільного судочинства, особа має зазначити один чи декілька способів захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, свобод чи законних інтересів у відповідності до статті 16 ЦК України.

Крім цього слід зазначити, що позов це вимога заінтересованої особи, що випливає зі спірних матеріальних правовідносин, про захист свого або чужого права або законного інтересу, що підлягає розгляду та вирішенню у встановленому законом порядку.

Визначення позову як вимоги про захист порушеного або оскаржуваного права або охоронюваного законом інтересу дає можливість сформулювати істотні ознаки позову і позовної форми процесу. Для нього характерні:

1)наявність матеріально-правової вимоги, що випливає з порушеного або оскаржуваного права;

2)розгляд і вирішення цієї вимоги у встановленому законом процесуальному порядку;

3)наявність спору про право або законний інтерес;

4)наявність двох наділених законом рівними процесуальними правами сторін із протилежними матеріально-правовими інтересами;

5)наявність сторін, що сперечаються, і третьої, не заінтересованої у вирішенні справи особи, передбачає змагальність і рівне правове положення тих, хто змагається. Із цього випливає:, що позовна форма процесу це форма змагальна. І навпаки, будь-яка змагальна форма процесу форма позовна.

Як і у будь-якому складному явищі, у позові прийнято виокремлювати його складові частини елементи позову. Елементи позову визначають його внутрішні специфічні ознаки, містять інформацію про суб`єктивне право, що потребує, на думку позивача, судового захисту, про фактичні обставини, на яких ґрунтується подана вимога. Позов як вимога про захист складається з трьох елементів: предмета, підстави та змісту.

Також, слід зазначити, що предмет позову це матеріально-правова вимога, заявлена позивачем в суд до відповідача щодо усунення допущеного відповідачем порушення суб`єктивного права позивача. Звідси і саме поняття позову повинно включати одночасно матеріально-правову вимогу як його зміст і процесуальну форму вираження в їхній нерозривній єдності.

На думку суду розбіжність у написанні прізвищ є перешкодою у реалізації позивачем своїх спадкових прав, але наявності спору між позивачем і відповідачем не встановлено.

Виходячи з встановленого у судовому проваджені між сторонами відсутні протилежні матеріально-правові інтереси, а відповідно з чим не має спору про право цивільне і різних матеріально-правових вимог, пов`язаних із реалізацією захисту оскаржуваного права.

Таким чином на думку суду відсутні істотні ознаки позову і позовної форми процесу.

Згідно ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин звернення позивачем до суду у порядку позовного провадження з приводу встановлення факту родинних відносин, є порушенням наведених ст.ст.19, 20, 263 ЦПК України.

Суд зазначає, що у випадку, коли нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Однак, сформувавши свою позовну вимогу у вигляді встановлення факту родинних відносин позивач обрав невірний спосіб захисту свого права, оскільки вимоги про визнання права власності на спадкове майно не заявлені та судом не розглядалися.

На підставі вищевикладеного суд приходить до переконання, що у задоволені заявленого позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10-13, 81, 89, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 «Про встановлення факту родинних відносин» - залишити без задоволення.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно п.15 та підпункту 15.5 Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя_________________________________________