ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2483/16-ц Номер провадження 22-ц/814/2361/21Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гальонкіна С.А.,

суддів Карпушина Г.Л., Кузнєцової О.Ю.,

при секретарі Таценко Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 липня 2021 року

у справі за позовом керівника Полтавської місцевої прокуратури Дубинки Миколи Олеговича до Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління Держгеокадастру у Полтавській області, Полтавський міський парк культури та відпочинку «Перемога», Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання недійсним та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року керівник Полтавської місцевої прокуратури Дубинка М.О. звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління Держгеокадастру у Полтавській області, Полтавський міський парк культури та відпочинку «Перемога», Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання недійсним та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі постанови прокурора Полтавської місцевої прокуратури від 23 квітня 2013 року проведено перевірку у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів у діяльності Полтавської міської ради, за результатами якої виявлено порушення вимог земельного законодавства при розпорядженні Полтавською міською радою землями парку «Перемога». Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 28 липня 2009 року № 332 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проєкту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки, площею 1 000,00 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 26 січня 2010 року № 26 затверджено проєкт відведення та передано у власність ОСОБА_1 зі складу земель житлової чи громадської забудови міста вказану земельну ділянку, на підставі якого він отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 12 травня 2010 року. Спірна земельна ділянка віднесена до категорії парків пам`яток садово-паркового мистецтва місцевого значення, а саме: входить до складу парку пам`ятки - парку «Перемога». При цьому Полтавська міська рада не приймала рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки парку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та рішення щодо зміни її цільового призначення, і така зміна не погоджувалася з Кабінетом Міністрів України. Крім того, вироком Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього середовища у Полтавській області Марченка В.Г.визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 КК України, та встановлено протиправність його дій щодо погодження проєктів землеустрою з відведення у власність 17 земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,62 га, у тому числі і належної ОСОБА_1 земельної ділянки.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 28 липня 2009 року № 332 про надання дозволу на виготовлення проєкту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 1 000,00 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнати недійсним і скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 26 січня 2010 року № 26 про затвердження проєкту відведення та передання у власність відповідача зі складу земель житлової та громадської забудови міста вказаної земельної ділянки; визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м Полтаві ради від 28 січня 2010 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 26 січня 2010 року № 26; визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м. Полтаві ради від 30 липня 2009 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 28 липня 2009 року № 332; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 12 травня 2010 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 ; зобов`язати його повернути до земель запасу Полтавської міської ради земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рух справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 16.02.2017 року, по даній цивільній справі у задоволенні позову відмовлено (том 2 а.с.60-66, 162-171).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10.11.2016 року та ухвала апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2017 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (том 2 а.с.256-259).

У грудні 2017 року першим заступником керівника Полтавської місцевої прокуратури уточнено позовні вимоги до Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_1 , треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління Держгеокадастру у Полтавській області, Полтавський міський парк культури та відпочинку «Перемога», Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання незаконним та скасування рішень виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 28 липня 2009 року № 332, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проєкту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 1 000,00 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнання незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 26 січня 2010 року № 26, яким затверджено проєкту відведення та передання у власність ОСОБА_1 зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 1 000,00 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнання незаконним та скасування рішення сесії Октябрської районної у м Полтаві ради від 28 січня 2010 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 26 січня 2010 року № 26; визнання недійсним та скасування рішення сесії Октябрської районної у м. Полтаві ради від 30 липня 2009 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 28 липня 2009 року № 332; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 262290 від 12 травня 2010 року кадастровим номером :15:017:0031; зобов`язання ОСОБА_1 повернути до земель запасу Полтавської міської ради земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 1 000,00 кв. м кадастровим номером :15:017:0031 вартістю 193 800 грн., стягнення солідарно судового збору у сумі 9 797 грн. (том 2 а.с.285-286).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року, позов керівника Полтавської місцевої прокуратури позов задоволено(том 4 а.с.38-42, 216-224).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 5 а.с.110-115).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 липня 2021 року позов керівника Полтавської місцевої прокуратури Дубинки М.О. задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 28 липня 2009 року за №332, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 1000 м.кв. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 26 січня 2010 року за №26, яким затверджено проект відведення та передано у власність ОСОБА_1 зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 1000 м.кв. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Визнано незаконним та скасовано рішення сесії Октябрської районної у м. Полтаві ради від 28 січня 2010 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 26 січня 2010 року № 26, яким надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 1000 кв.м.

Визнано недійсним та скасувано рішення сесії Октябрської районної у м. Полтаві ради від 30 липня 2009 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 28 липня 2009 № 332, яким затверджено ОСОБА_1 проект відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передачу їх у власність.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №262290 від 12 травня 2010 року кадастровим номером :15:017:0031.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути до земель запасу Полтавської міської ради земельну ділянку у АДРЕСА_1 , площею 1000 м.кв. кадастровим номером :15:017:0031 вартістю 193800 гривень.

Стягнуто з виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у м. Полтаві ради та ОСОБА_1 на користь прокуратури Полтавської області, судові витрати у вигляді судового збору у сумі 9 797 грн. в рівних частках, тобто по 3 265 грн.67 коп. з кожного.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову повністю.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду винесене з порушенням норм Конституції України, матеріального та процесуального права, оскільки прокурор не мав повноважень звертатися до суду з зазначеним позовом. Предмет позову не стосується порушення прав держави. Спірна земельна ділянка не є державною власністю, прокурором не обґрунтовано в чому полягає порушення інтересів держави. Вважає, що позивач не надав жодних доказів , що зміст позову який свідчить про його пред`явлення в інтересах Полтавської міської ради відповідає положенням статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а також прокурор не довів свого права звертатися з вказаним позовом в статусі самостійного позивача. Також вважає, що при подачі позову порушено строк позовної давності. Крім того зазначено, що на момент виділення ОСОБА_1 земельної ділянки не існувало чітких меж території Полтавського міського парку культури та відпочинку «Перемога»

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу керівник Полтавської окружної прокуратури О. Кувшинов зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, та представника ОСОБА_1 адвоката Дігтярь Л.А., перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 28 липня 2009 року № 332 «Про надання дозволу на виготовлення проєктів відведення земельних ділянок» ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проєкту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площею 1 000,29 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 26 січня 2010 року № 26 «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва» погоджено проєкт відведення та передання у власність ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки.

Рішеннями тридцять третьої та тридцять восьмої сесій V скликання Октябрської районної у м. Полтаві ради від 30 липня 2009 року та від 28 січня 2010 року затверджено зазначені рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради.

Рішенням виконавчого комітету Полтавської обласної Ради депутатів трудящих від 24 грудня 1970 року № 555 «Про затвердження пам`яток природи місцевого значення» затверджено та взято під охорону пам`ятки природи місцевого значення згідно з додатком, до якого включено парк «Перемога».

Рішенням Полтавської обласної ради від 22 листопада 1984 року № 453 «Про межі територій і об`єктів природно заповідного фонду області згідно класифікації» віднесено до пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення парк «Перемога», який розташований на земельній ділянці площею 30,90 га.

27 травня 2001 року Дирекція міського парку культури та відпочинку взяла на себе охоронне зобов`язання із забезпечення режиму охорони та збереження вказаного об`єкта природно-заповідного фонду площею 30,90 га.

Рішення про зміну цільового призначення зазначеної земельної ділянки не приймалось.

Згідно з висновком комісійної судової земельно-технічної експертизи від 29 вересня 2014 року земельна ділянка на АДРЕСА_1 розташована в межах парку «Перемога», основне цільове призначення земельної ділянки не змінювалося. Розроблені проєкти землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки та технічна документація на земельну ділянку не відповідають вимогам законодавства.

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 23 лютого 2015 року завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього середовища у Полтавській області Марченка В.Г. визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 КК України. Зазначеним вироком встановлено протиправність дій ОСОБА_2 щодо погодження проєктів землеустрою з відведення у власність 17 земельних ділянок із земель пам`ятки природи місцевого значення - парку «Перемога» для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,62 га, у тому числі і належної ОСОБА_1 земельної ділянки.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20 січня 2014 року у справі № 816/4424/13-а, встановлена обставина, що з дати прийняття рішень від 24 грудня 1970 року №555 та від 22 листопада 1984 року №453 парк «Перемога» з відповідними площами відноситься (є підставою) для включення до Переліку об`єктів природно-заповідного фонду Полтавської області. Крім того, вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що станом на 01 січня 2009 року, 01 січня 2011 року та 01 січня 2013 року земельні ділянки площею 30,9 га мали статус об`єкта природно-заповідного фонду Полтавської області, що також стверджує Департамент з питань нафтогазового комплексу, промисловості, екології та природних ресурсів в листі від 25 грудня 2013 року № 2069/06/14.

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 3 статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Статтею 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до статті 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» зміна меж, категорії та скасування статусу територій об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону.

Судом установлено, що Полтавською обласною радою рішення про зміну меж, площ, категорій чи скасування статусу парку «Перемога», відповідно до вищевказаної норми закону, за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища на підставі відповідного експертного висновку, не приймалося.

При цьому, згідно з висновком комісійної судової земельно-технічної експертизи від 29 вересня 2014 року 17 земельних ділянок, зокрема, й земельна ділянка по АДРЕСА_1 розташовані в межах парку пам`ятки садово-паркового мистецтва парк «Перемога». Основне цільове призначення (категорія) вказаних земельних ділянок не змінювалися. Розроблені проекти землеустрою щодо відведення у власність вказаних земельних ділянок та технічна документація на земельні ділянки не відповідають вимогам земельного законодавства.

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року, що набрав законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за частиною другою статті 367 КК України, який, працюючи на посаді завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього природного середовища Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області, упродовж 2009-2010 років незаконно затвердив висновки про погодження проектів із землеустрою щодо надання у власність 17 земельних ділянок на території заповідного парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення - парку «Перемога».

Згідно з пунктами «а», «в» частини 3 статті 83 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про доведеність того, що земельна ділянка виділена ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на території парку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 30,9 га, який, у свою чергу, відноситься до парку пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення та є об`єктом природно-заповідного фонду.

На підставі вказаного апеляційний суд приходить до висновку, що розроблені проекти землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , технічна документація, а також прийняті з цього приводу оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування не відповідають вимогам закону, а тому підлягають скасуванню.

Вищевикладене спростовує доводи апеляційної скарги стосовно того, що земельна ділянка на час її відведення ОСОБА_1 не відносилася до території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва «Перемога», як до об`єкту природо-заповідного фонду місцевого значення.

Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з частиною 1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави.

Враховуючи позицію органів місцевого самоврядування колегія суддів приходить до висновку що держава, як власник, волю на відчуження спірної земельної не виявляла, тому ОСОБА_1 зобов`язаний повернути її до земель запасу Полтавської міської ради.

При цьому Верховний Суд враховує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі ( рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив: втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього природного середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. Тобто не тільки прокурора, виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Полтавської міської ради, але й ОСОБА_1 .

Право держави витребувати земельну ділянку, яка знаходиться під об`єктами природно-заповідного фонду, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України.

Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель природно-заповідного фонду.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Колегія суддів вважає, що в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ця ділянка належить до земель природно-заповідного фонду та є частиною парку «Перемога», який знаходиться у центрі міста Полтава.

Аналогічні правові висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, провадження № 14-76цс18, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, провадження № 14-95цс18 і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, провадження № 14-71цс18).

З огляду на вказане, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні права на земельну ділянку.

Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, ОСОБА_1 не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

Отже, витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі 554/10377/16-ц.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідивши обставини справи та надані сторонами докази прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо інших доводів, наведених в апеляційній скарзі

Право прокурора на звернення до суду

Згідно із частиною 2 статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України, покладено представництво інтересів держави у в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову).

Відповідно до абзацу 1 частини третьої, абзаців 1, 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Тлумачення частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) зроблено висновок, що «прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах».

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурор звернувся до суду як самостійний позивач.

При цьому, незаконне надання у власність органом місцевого самоврядування зазначеної земельної ділянки порушує порядок розпорядження землями комунальної власності, передбачений Земельним кодексом та суперечить інтересам держави. Внаслідок протиправних дій органу місцевого самоврядування щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою територіальна громада міста Полтави втратить можливість користуватися вказаними землями природо-заповідного фонду.

У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи Полтавська міська рада заперечувала проти задоволення позову, однак саме нею делеговані повноваження у сфері земельних відносин Шевченківській районної у м. Полтави ради, яка і є відповідачем по справі.

За вказаних обставин, з метою захисту інтересів держави суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність у прокурора повноважень та підстав звернення до суду з зазначеним позовом, як самостійного позивача.

Щодо строку позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин 1 та 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

Згідно з постановою заступника прокурора м. Полтави від 23 квітня 2013 року в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів у діяльності Полтавської міської ради проведено перевірку, якою встановлено порушення вимог земельного законодавства Полтавською міською радою при розпорядженні землями парку «Перемога».

У наслідок проведеної перевірки позивачу стало відому про порушення його права.

Як вбачається з матеріалів справи керівник Полтавської місцевої прокуратури Дубинка М.О. звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління Держгеокадастру у Полтавській області, Полтавський міський парк культури та відпочинку «Перемога», Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання недійсним та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки 04 квітня 2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо судових витрат

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги позивача, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 17 грудня 2021 року

Головуючий С.А. Гальонкін

Судді Г.Л. Карпушин

О.Ю. Кузнєцова