Справа № 2-5183/11 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин Я.М.
Провадження № 22-ц/811/1115/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,
суддів: Мельничук О.Я., Шеремети Н.О.,
секретаря Матяш С. І.,
за участю: представника апелянта адвоката Дяківа В.Б., представника позивача ОСОБА_1 , прокурора Довгана Н.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Дяківа Володимира Богдановича на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2011 року у справі за позовом Військової прокуратури Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

в с т а н о в и в:

В вересні 2011 року Військова прокуратура Львівського гарнізону в інтересах держави звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення в порядку регресу на користь Клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України грошові кошти в розмірі 203 979 грн.
В подальшому згідно письмових заяв від 06.12.2011 року, поданих представниками Військової прокуратури Львівського гарнізону та Клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України уточнили позовні вимоги і просили грошові кошти в розмірі 203 979 грн. стягувати виключно із ОСОБА_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що ОСОБА_5 17.05.2005 року Кременчуцьким ОМВК Полтавської області був призваний на строкову військову службу, яку проходив до 28.07.2005 року у військовій частині НОМЕР_1 м. Оршанець Черкаської області та в період з 28.07.2005 року по 16.08.2005 року ОСОБА_5 проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді патрульного мобільної прикордонної застави «Мостиська» Мостиського прикордонного загону ДПС України у військовому званні «рядовий».
16 серпня 2005 року ОСОБА_5 був госпіталізований в клінічний госпіталь ДПС України м. Львів з діагнозом при направленні остеома в області правого колінного суглобу, стрептодермія обличчя. Групою лікарів клінічного госпіталю ДПС України м. Львів у складі у складі лікаря анестезіолога ОСОБА_2 , хірурга ОСОБА_3 , асистента ОСОБА_6 в присутності начальника відділення анестезіології та реанімації ОСОБА_4 , в хірургічному відділенні клінічного госпіталю ДПС України у м. Львів йому було проведено оперативне втручання видалення остеоми правої великогомілкової кістки. Після вказаної операції у ОСОБА_5 виникла важка анафілактична реакція негайного типу на введення лідокаїну у вигляді набряку легень. У зв`язку з чим 31.08.2005 року його у важкому стані переведено для подальшого лікування у 1120 ЦВКГ. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Смерть ОСОБА_5 наступила в результаті дій лікаря анестезіолога ОСОБА_2 . Потерпілими по вказаній справі визнано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Викладене підтверджується висновком комісійної судово-медичної експертизи №888/12/2005 від 05.09.2005 року 25.11.2005 року Львівського бюро судово-медичних експертиз та рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.09.2010 року у справі №2-3/2010. Вказаним рішенням з Клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України в користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 стягнуто 203 979,00 грн. на відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого ОСОБА_5 . Підставою стягнення такої шкоди вказано ст.1172 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 заподіла шкоду під час виконання нею своїх трудових (службових) обов`язків згідно трудового договору, укладеного із Клінічним госпіталем Державної прикордонної служби України. Просив стягнути з ОСОБА_2 , як особи винної у заподіянні шкоди в користь Клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України, як особи, що відшкодувала таку шкоду грошові кошти на підставі ст.1191 ЦК України в порядку регресу.
Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2021 року позов задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України грошові кошти в порядку регресу в розмірі 203 979 (двісті три тисячі дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн.
Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2021 року оскаржив представник ОСОБА_2 адвокат Дяків Володимир Богданович, подавши апеляційну скаргу.
З рішенням не погоджується, вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права.

В частині порушення судом норм процесуального права, вказує, що суд не звертався до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , а відтак не встановив реальну адресу відповідача, що призвело до неповідомлення відповідача про розгляд справи.

Вказує, що у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи вироку суду( який набрав законної сили) відносно ОСОБА_2 , застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст. 1191 ЦК України ( в редакції від 16.11.2011 року) виключається.

Також зазначає, що суд посилався на рішення Крюківського районного суду Полтавської області, проте, вказана справа була розглянута без участі ОСОБА_2 , а тому обставини встановлені судом не мають юридичних наслідків для апелянта.

12 травня 2021 року від Військово-медичного клінічного центру м.Львів надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. Вказує, що ОСОБА_2 було відомо про оскаржуване судове рішення, в тому числі за результатами виконавчого провадження, що найменше з 27.08.2012 року. Вказує, що Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області встановив вину ОСОБА_2 у настанні наслідків у вигляді смерті ОСОБА_5 , а відповідно підстави для покладення на неї, як на винну особу цивільно-правової відповідальності по відшкодуванню шкоди.Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представник апелянта адвоката Дяківа В.Б. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_1 , прокурора Довгана Н.Я., на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області встановлено вину ОСОБА_2 у настанні наслідків у вигляді смерті ОСОБА_5 , відповідно з неї підлягає стягненню на користь Клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України шкода в порядку регресу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Встановлено, що ОСОБА_5 17 травня 2005 року Кременчуцьким ОМВК Полтавської області був призваний на строкову військову службу, яку проходив до 28.07.2005 року у військовій частині НОМЕР_1 м.Оршанець Черкаської області та в період з 28.07.2005 року по 16.08.2005 року ОСОБА_5 проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді патрульного мобільної прикордонної застави «Мостиська» Мостиського прикордонного загону ДПС України у військовому званні «рядовий», що підтверджується наказами командира військової частини НОМЕР_1 м.Черкаси №94 ос від 20.05.2005 року та №141 ос від 28.07.2005 року.
16 серпня 2005 року ОСОБА_5 був госпіталізований в клінічний госпіталь ДПС України м.Львів з діагнозом при направленні остеома в області правого колінного суглобу, стрептодермія обличчя.
Відповідно до історії хвороби №2051/689, 30.08.2005 року групою лікарів клінічного госпіталю ДПС України м.Львів у складі у складі лікаря анестезіолога ОСОБА_2 , хірурга ОСОБА_3 , асистента ОСОБА_6 в присутності начальника відділення анестезіології та реанімації ОСОБА_4 , в хірургічному відділенні клінічного госпіталю ДПС України у м.Львів Шудрі М.С. було проведено оперативне втручання видалення остеоми правої великогомілкової кістки.
Згідно висновку комісійної судово медичної експертизи №888/12/2005 від 05.09.2005 року 25.11.2005 року Львівського бюро СМЕ та 87 СМЛ комісія експертів прийшла до наступних висновків: напередодні оперативного втручання, як свідчить температурний лист історії хвороби №2051/689 госпіталю ДПС України та зі слів супроводжуючого персоналу із запису ангіохірурга від 31.05.2005 року у історії хвороби №8410 1120 ЦВКГ у ОСОБА_5 температура тіла становила 37, 3 С, що можна розцінювати як проти показ до планового оперативного втручання, і що не було взято до уваги та враховано лікарем анестезіологом і лікуючим лікарем. Ускладнення, що виникли у пацієнта, були непередбачуваними. Причиною погіршення стану під час оперативного втручання ОСОБА_5 став анафілактичний шок на введення місвцевого анестетика «Лідокаїну», що було помилково розцінено медичним персоналом, як колаптоїдна реакція. Вірний діагноз був встановлений через 11 годин від розвитку патологічного стану. Медична допомога хворому ОСОБА_5 після розвитку ускладнення на протязі доби надавалась некваліфіковано. Основним в розвитку захворювання є розвиток анафілактичної реакції у формі шоку, яка не була адекватним чином оцінена, і випливаючи з цього обрана невірна подальша тактика продовження оперативного втручання, пізніше неадекватна терапія протягом доби в госпіталі ДПС України м.Львів. При виникненні ускладнення у вигляді системної анафілаксії на введення місцевого анестетика тактика ведення пацієнта була невірною оперативне втручання не припинено і виконувалось на фоні шокового стану. Протягом наступної доби післяопераційного періоду проводилось неадекватне лікування. Крім того, доза місцевого анестетика була підвищена вдвічі. Відповідно до вимог уніфікованих стандартів лікування аналогічних даному патологічних станів необхідно проводити у відділенні інтенсивної терапії в установах вищого рівня акредитації.
В госпіталі ДПС України м.Львів після виникнення ускладнення на введення місцевого анестетика була вибрана хибна тактика лікування пацієнта, що привело до розвитку смертельних ускладнень. Відповідальність за доцільність вибору методу і методику знеболення, правильність техніки виконання знеболення, загальний стан хворого під час всього періоду знеболювання та оперативного втручання, своєчасність та правильність діагностики всіх патологічних станів, що виникають у хворого в період знеболення та їх адекватне лікування несе лікар анестезіолог.
На попередньому етапі госпіталізації (госпіталь ДПС України м.Львів) у хворого ОСОБА_5 клінічно та рентгенололічно була діагностовано доброякісна пухлина остеома правої великогомілкової кістки. Враховуючи наявність больового синдрому на протязі останнього місяця оперативне втручання ОСОБА_5 було показано в плановому порядку. Оперативне втручання виконано технічно правильно.
Причиною смерті хворого ОСОБА_5 була полі органна дисфункція, що розвинулася на грунті анафілактичного шоку на введення місцевого анестетика лідокаїну.
Відповідно до висновку комісійної судово медичної експертизи, що складений судово медичною експертною комісією Головного бюро судово медичної експертизи МОЗ України №188 від 20.05.2008 - 30.11.2009 року, судово медична експертна комісія прийшла до наступних висновків:
Згідно з даними історії хвороби №2051/689 ОСОБА_5 було проведено оперативне втручання видалення остеоми правої великогомілкової кістки.
Згідно даних температурного листка ввечері 29.08.2005 року у ОСОБА_5 була зафіксована субфебріальна температура (37,3С). Згідно з даними спеціальної медичної літератури та існуючою практикою, підвищення загальної температури у хворого напередодні планованої хірургічної операції потребує відкладення операції з метою встановлення причини її підвищення та проведення заходів для її нормалізації.
Згідно з листом загального знеболювання, анестезія ОСОБА_5 проводилась шляхом введення в спинномозковий канал 6 мл. 2% лідокаїну гідро хлориду. Необхідно зазначити, що оскільки лідокаїна гідро хлорид є анестезуючим засобом, то перед його введенням в організм хворого необхідно проводити шкірний тест та виконувати відповідний запис у медичних документах. Окрім того, при первинному огляді анестезіолога 29.08.2005 року у алергологічному анамнезі ОСОБА_5 була відмітка про алергічну реакцію на введення хлориду кальцію.
Відповідно до протоколу операції, у ОСОБА_5 , на 3 хвилині після введення анестетика з`явились наступні симптоми: « утруднення дихання, запаморочення, загальна слабкість. Згідно з даними спеціальної медичної літературі, при вищевказаній ситуації, хірургічна операція має бути припинена одночасно з проведенням заходів, спрямованих на стабілізацію артеріального тиску. Якщо ці заходи ефективні, то вважається, що стан хворого був пов`язаний з колаптоїною реакцією ( в зв`язку з судинорозширюючим ефектом лідокаїну), й після стабілізації артеріального тиску можна продовжувати оперативне втручання. Якщо для відновлення геодинаміки цих заходів недостатньо, мова йде про анафілактичний шок (негайна алергічна реакція загального типу, при якому продовження хірургічної операції лише погіршить стан хворого, тому потребує відміни. Однак діагноз анафілактичного шоку під час проведення операції громадянину ОСОБА_5 не був встановлений, а оперативне втручання не було зупинене.
З огляду на те, що введена доза лідокаїну не перевищувала терапевтичну й виходячи з оцінки клінічних проявів, які розвинулись у ОСОБА_5 після його введення, слід вважати, що лікар анестезіолог мав можливість запідозрити у хворого ускладнення введення лідокаїна анафілактичний шок та відмінити операцію. Необхідно додати, що після завершення оперативного втручання ОСОБА_5 був екстубований та переведений зі штучного на самостійне дихання, що могло погіршити його, й без того тяжкий стан.
Отже, при наданні медичної допомоги ОСОБА_5 у клінічному госпіталі ДПС України м.Львів мали місце наступні недоліки: не враховано підвищення загальної температури тіла на передодні операційного втручання; не проведена попередня проба на чутливість до лідокаїну у хворого, який відносився до групи ризику; неправильна тактика надання медичної допомоги під час ускладнення анестезіологічного супроводження хірургічної операції; передчасна екстубація та переведення на самостійне дихання.
Згідно даними медичної документації, дослідження трупа та результатами мікроскопічного дослідження шматочків його внутрішніх органів судово медичним гістологом комісії Головного бюро СМЕ МОЗ України, смерть ОСОБА_5 настала від анафілактичного шоку після введення лідокаіна.
Відповідно до даних спеціальної медичної літератури, анафілактичний шок є грізним та небезпечним ускладненням, яке може виникнути в процесі надання анестезіологічної допомоги, при якому навіть у випадку правильної та своєчасної медичної допомоги смерть настає у 10 20 % випадків.
Враховуючи те, що ОСОБА_5 належав до пацієнтів групи ризику, виникнення лікарської алергії, введення йому будь якого анестетика передбачало проведення шкірної проби для попередження та запобігання його застосування у разі позитивного результату цієї проби. Вказана проба не була зроблена лікарем анестезіологом.
Між не проведенням ОСОБА_5 шкірної проби на чутливість до лідокаїну лікарем анестезіологом перед знеболюванням хірургічної операції та розвитком анафілактичного шоку, внаслідок якого настала його смерть, вбачається прямий причинний зв`язок.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №888/2005 від 05.09.2005 року, що видане Львівським ОБСМЕ ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у стаціонарі Центрального військового клінічного госпіталю 1120 (Військово медичний клінічний центр Західного регіону).
Згідно листка первинного огляду анестезіолога від 29.08.2005 року, при первинному огляді лікарем анестезіологом ОСОБА_9 у алергологічному анамнезі ОСОБА_5 було зроблено відмітку про алергічну реакцію на введення хлориду кальцію.
Відповідно до п.1.3 «Інструкції про порядок проведення діагностики лікарської алергії», що затверджена спільним наказом МОЗ України та АМН України №127/18 від 02.04.2002 року особам у яких в анамнезі встановлено алергічні прояви на медикаменти, лікарський засіб аналогічного чи близького за хімічним складом типу не призначається. Стосовно застосування інших лікарських засобів хворих відносять до групи ризику.
З наведеного вбачається, що оскільки у алергічному амнемнезі ОСОБА_5 було зроблено відмітку про алергічну реакцію на введення хлориду кальцію то останній відносився до групи ризику виникнення лікарської алергії.
Відповідно до листа загального знеболювання від 30.08.2005 року, при проведенні оперативного втручання ОСОБА_5 проводилась анестезія шляхом введення 6 мл.2% лідокаіну гідрохлориду.
Відповідно до п.1.2 «Інструкції про порядок проведення діагностики лікарської алергії», що затверджена спільним наказом МОЗ України та АМН України №127/18 від 02.04.2002 року при відсутності даних про алергічні прояви лікарський препарат призначається без додаткових обстежень, за винятком призначення антибіотиків ін`єкційного застосування та анестезуючих засобів, перед призначенням яких проводиться шкірний тест.
Згідно Інструкції для медичного застосування препарату «Лідокаїну гідрохлорид», що затверджена наказом МОЗ України №240 470 від 16.12.2002 року останній відноситься до фармакологічної групи анестетиків, засобів для місцевої анестезії, антиаритмічних засобів Ib класу.
З наведеного вбачається, що оскільки ОСОБА_5 належав до пацієнтів групи ризику виникнення лікарської алергії, введення останньому будь якого анестетика передбачало проведення шкірної проби для попередження та запобігання його застосування у разі позитивного результату цієї проби.
Встановлено, що перед введенням ОСОБА_5 6 мл.2% лідокаіну гідро хлориду вказана проба лікарем анестезіологом ОСОБА_9 не була зроблена.
Відповідно до довідки начальника госпіталю ДПС України м.Львів №41/289 від 13.03.2006 року, в доопераційний період відповідальність за хворого ОСОБА_5 ніс лікуючий лікар ОСОБА_3 . Під час проведення операції хворому ОСОБА_5 відповідальність за проведення анестезівогогічного забезпечення хворому ОСОБА_5 несла лікар анестезіолог ОСОБА_2 , за проведення оперативного втручання лікар ОСОБА_3 .. В ранній післяопераційний період і до моменту пробудження, відновлення самостійного дихання хворого ОСОБА_5 відповідальність несла лікар анестезіолог ОСОБА_2 .. У подальшому, після погіршення стану хворого ОСОБА_5 , відповідальність за хворого несли співробітники клінічного госпіталю ДПС України м.Львів: лікар анестезіолог ОСОБА_2 , начальник відділення анестезіології та реанімації ОСОБА_4 , старший ординатор хірургічного відділення ОСОБА_3 ( відповідно до наказу МОЗ №303 від 08.10.1997 року.
Вказані обставини встановлено рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.09.2010 року у справі №2-3/2010.
Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області прийшов до висновку, що при наданні працівниками клінічного госпіталю ДПС України в м.Львів медичної допомоги ОСОБА_5 , зокрема лікарем анестезіологом ОСОБА_2 не було додержано вимог п.1..2, 1.3 «Інструкції про порядок проведення діагностики лікарської алергії», що затверджена спільним наказом МОЗ України та АМН України №127/18 від 02.04.2002 року, а саме, перед введенням ОСОБА_5 анестетика останньому не проведена попередня проба на чутливість до лідокаїну у хворого, який відносився до групи ризику, як наслідок чого розвинувся анафілактичний шок, від якого настала смерть останнього і між вказаними діяннями ОСОБА_2 та наслідками у вигляді настання смерті ОСОБА_5 вбачається прямий причинний зв`язок.
Відповідно до частин четвертої-п`ятої статті 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).
На час вчинення зазначених вище дій ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з клінічним госпіталем ДПС України у м.Львів, що підтверджується витягом з наказу про прийом на роботу ОСОБА_2 №19-ос від 01.02.2005 року, витягом з наказу про припинення трудового договору з ОСОБА_2 №249-ос від 19.09.2006 року.
Вищезазначеним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.09.2010 року у справі №2-3/2010 задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , стягнено у їхню користь із Клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України грошові кошти в сумі 203 979,00 грн. Вказані грошові кошти були стягнені як відшкодування шкоди заподіяної смертю ОСОБА_5 .
Клінічним госпіталем Державної прикордонної служби України відшкодовано шкоду в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями №257 та №259 від 18.03.2011 року та постановами про закінчення виконавчих проваджень №26107349 та №25107457 від 24.03.2011 року.
Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно з ч.1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
З огляду на вищенаведені норми закону та встановлені судами обставини справи, Личаківський районний суд м.Львова в рішенні від 06 грудня 2011 року прийшов до правильних висновків про стягнення з ОСОБА_2 шкоди в порядку регресу.
В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_2 адвокат Дяків В.Б. вказує, що суд першої інстанції застосував норму закону яка не підлягала до застосовуння, а саме ч.2 ст. 1191 ЦК України.
З вказаним колегія суддів не погоджується, оскільки суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні посилався лише на ч.1 ст. 1191 ЦК України, яка і підлягала до застосування у вказаних спірних правовідносинах.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_2 не було відомо про судові засідання, що свідчить про порушення її прав а також принципів змагальності та рівності сторін.

Вказані твердження спростовуються матеріалами справи, зокрема рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с. 55, 72, 89), з яких вбачається, що ОСОБА_2 все ж таки було відомо про те, що в провадженні Личаківського районного суду м.Львова перебуває вказана справа.

Окрім цього, як встановлено в ході апеляційного розгляду справи, 03 квітня 2012 року було відкрито виконавче провадження з виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 06 грудня 2011 року, та починаючи з 2012 року з заробітної плати ОСОБА_2 проводять стягнення.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію.

Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, урахував конкретні обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права та ґрунтується на засадах верховенства права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Дяківа Володимира Богдановича залишити без задоволення.

Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2011 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25.06.2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Шеремета Н.О.