Справа № 185/1389/21
Провадження № 2/185/1676/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондаренко В.М.,

за участю секретаря: Данильченко Ю.О.,

позивача за позовом та

відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_1 ,

представника позивача за позовом та

представника відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_2 ,

відповідача за позовом та

позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_3 ,

представників відповідача за позовом та

представників позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

представника третьої особи: Рябко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей, в якій просила суд визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що з відповідачем по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з червня 2017 року. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.02.2020 року шлюб між сторонами розірвано. Сторони по справі мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтв про народження малолітніх синів, у відповідних графах, матір`ю та батьком записані сторони по справі. Малолітній син ОСОБА_8 після розірвання шлюбу залишився проживати з позивачкою, тоді, як малолітнього ОСОБА_9 відповідач викрав у неї та останній з березня 2020 року примусово проживає з відповідачем, без її згоди. Добровільно відповідач сина не віддає та вона вимушена була звертатися до органів поліції, проте малолітній син продовжує проживати з відповідачем. На даний час син ОСОБА_9 позбавлений материнської любові, відповідного виховання, а саме, не відвідує дитячий садок, не ходить на будь-які розвиваючи курси, вважає, що такими діями відповідач зашкоджує інтересам малолітнього ОСОБА_9 .

Ухвалою судді від 29 березня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального провадження.

У квітні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якій просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_3 .

В обгрунтування зустрічного позов зазначив, що до розірвання шлюбу між сторонами, останні, разом з малолітніми дітьми ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , проживали в трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_3 . Після припинення шлюбних відносин малолітній ОСОБА_9 залишився проживати разом з батьком, тоді, як колишня дружина, разом з малолітнім ОСОБА_8 переїхала до своєї матері, яка проживає у невеличкому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У травні 2020 року між сторонами відбулась домовленість про те, що малолітній ОСОБА_8 остаточно буде проживати разом з батьком, так як останній має кращі умови для проживання та розвитку дитини, а також позивачка мала намір відправитися на заробітки до Польші. Також колишня дружина віддала усі документи, які стосуються дитини. На даний час дитина забезпечена усіма умовами для проживання, виховання та розвитку у належній йому на праві власності квартирі, має окрему кімнату, відвідує дитячий садочок, відповідач повністю утримує дитину. Батько має позитивні характеристики з місця проживання та роботи, а тому здатний всебічно піклуватися дитиною.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини; вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей та призначено підготовче судове засідання.

У порядку ст. 178 ЦПК України сторонами по справі подані відзиви на позов та зустрічний позов, відповідно до яких сторонами не визнаються позовні, зустрічні позовні вимоги у повному обсязі, в обґрунтування яких сторонами викладена позиція зазначена у їх позовах.

Відповідно до ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.06.2021 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено без розгляду, а також зобов`язано Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору між сторонами стосовно визначення місця проживання іншої малолітньої дитини.

У судовому засіданні позивач, представник позивача за первісним позовом та відповідач, представник відповідача за зустрічним позовом підтримали позовні вимоги на доводах та підставах викладених у позові, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити повністю.

Відповідач, представники відповідача за первісним позовом та позивач, представники позивача за зустрічним позовом у задоволенні первісного позову просили відмовити у повному обсязі, підтримали свої позовні вимоги на доводах та підставах викладених у зустрічному позові.

Представник третьої особи у судовому засіданні підтвердила висновок № 477 від 14.09.2021 року органу опіки та піклування Павлоградської міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 разом з батьком за адресою: АДРЕСА_3 , виходячи з позитивних характеристик батька, його доходу, умов проживання дитини. Крім того, доводила суду, що здійснювала вихід за адресами сторін. Зазначила, що за адресою проживання батька створені усі належні умови для проживання дитини, її виховання та розвитку, з необхідними для її віку розвиваючими іграшками, дитина веде себе активно та вільно сприймає своє оточення. Тоді як, за адресою проживання матері, у житловому будинку умови проживання умовно задовільні, так як відсутні санвузли та будинок має невеликі три кімнати.

Свідок зі сторони позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_10 , яка є сусідкою сторін за адресою проживання: АДРЕСА_4 , у судовому засіданні доводила, що за місцем проживання ОСОБА_3 не бачить останнього та його дитини ОСОБА_9 . Від допиту інших свідків сторона позивача відмовилась в ході розгляду справи.

Свідок ОСОБА_11 , яка є мамою ОСОБА_3 та рідною бабусею малолітнього ОСОБА_7 , підтвердила те, що дитина на вихідних та більш тривалий час у літку, перебуває за місцем їх проживання за адресою: АДРЕСА_5 , проте її син самостійно у м. Павлограді утримує сина та турбується про нього, а також дуже прив`язаний до батька. Від допиту інших свідків сторона відповідача відмовилась в ході розгляду справи.

Суд, вислухавши учасників процесу, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 червня 2017 року. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.02.2020 року шлюб між сторонами розірвано.

Сторони по справі мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтв про народження малолітніх синів, у відповідних графах, матір`ю та батьком записані сторони по справі.

Спір між сторонами, які розлучені та окремо проживають один від одного, виник з приводу місця проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який ні де не зареєстрований, тоді як малолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з матір`ю.

Фактичні обставини щодо проживання малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були предметом розгляду в судових інстанціях.

Так, відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року у цивільній справі № 185/1507/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, крім іншого, встановлено, що малолітній ОСОБА_9 фактично проживає з батьком через неправомірну поведінку останнього, яка полягає у невиконанні висновків органу опіки та піклування Павлоградської міської ради про визначення проживання малолітніх дітей. Зазначеною постановою, враховуючи неправомірну поведінку позивача щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_9 , було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В рамках цивільній справі № 185/1507/20, було надано висновок органу опіки та піклування Павлоградської міської ради від 06.08.2020 року, відповідно до якого, за доцільно визначити місце проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, враховуючи позитивні характеристики на матір, психологічні особливості віку дітей, недопущення роз`єднання братів.

Тоді як, вже в рамках зазначеної справи, орган опіки та піклування Павлоградської міської ради надав висновок № 477 від 14.09.2021 року про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 разом з батьком за адресою: АДРЕСА_3 , виходячи з позитивних характеристик батька, його доходу, умов проживання дитини.

Більш розширену інформацію щодо умов проживання дитини та її емоційного стану було надано представником зазначеного органу в ході розгляду справи, яка підтримала вищезазначений висновок та повідомила, що здійснювала вихід за адресами сторін.

Так, повідомила, що за адресою проживання батька: АДРЕСА_3 , створені усі належні умови для проживання дитини, її виховання та розвитку, з необхідними для її віку розвиваючими іграшками, дитина веде себе активно та вільно сприймає своє оточення.

За адресою проживання матері: АДРЕСА_1 , на час виходу спеціаліста, у житловому будинку відсутні санузли, будинок має невеликі три кімнати та було встановлено, що умови проживання умовно задовільні.

У судовому засіданні позивачка доводила суду те, що у житловому будинку, за адресою її проживання, зроблені усі необхідні санітарні умови для належного проживання дітей, проте відповідних доказів на підтвердження зазначеного, як то вимагає ст. 81 ЦПК України, суду не надала.

Матеріалами встановлено та не заперечувалось сторонами, що малолітній ОСОБА_9 з березня 2020 року фактично проживає з батьком за місцем його реєстрації та періодично, на вихідних, в літку більш тривалий час, з його батьками: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які доводяться дитині рідними бабусею та дідусем за адресою їх проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання малолітньої дитини ОСОБА_9 від 15.06.2020 року, складеного спеціалістами служби у справах дітей Павлоградської міської ради, у трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_3 , створені належні умови проживання дитини, а саме, дитина має окрему кімнату, іграшки, квартира обладнана усим необхідним.

Як пояснила в судовому засіданні позивачка, остання, після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, стала проживати, разом з дітьми, за адресою своєї матері: АДРЕСА_1 . Проте, не заперечувала того факту, що дитина перебувала також з батьком за місцем його проживання, де створені усі умови для її проживання, і це перебування могло вираховуватися тижнями.

Судом встановлено, що у період з березня 2020 року по лютий 2021 року батько припинив віддавати сина ОСОБА_9 матері, маючи усі необхідні документи, які стосуються дитини, та, за домовленістю з відповідачем, позивачка ОСОБА_1 бачилась зі своїм сином ОСОБА_9 по вихідним дням, декілька годин.

А з лютого 2021 року позивачка припинила відвідувати сина, у зв`язку зі зверненням до суду за захистом своїх та дитини прав, інтересів.

Відповідно до довідки ДНЗ № 3 «Теремок» від 12.02.2021 року малолітня дитина з 10.11.2020 року відвідує дитячий навчальний заклад у м. Павлограді. Батько дитини приводить та забирає дитину, батько піклується про дитину, цікавиться її вихованням та навчанням, дитина завжди охайно одягнена, врівноважена, із задоволенням відвідує дитячий садок, засвоює навчальну програму, спілкується з дітьми та вихователями. Мама за період перебування динини в дитячому садку до дошкільного закладу не приходила.

Позивачка ОСОБА_1 в інтересах сина ОСОБА_7 03.03.2020 року уклала декларацію № 0001-Е8А7-Х700 з сімейним лікарем про надання первинної медичної допомоги дитині, зазначивши місце її проживання: АДРЕСА_1 .

Проте, в судовому засіданні сторонами не заперечувався той факт, що малолітній ОСОБА_9 , перебуваючи з батьком, у разі необхідності, отримує медичну допомогу.

Позивачка вважає, що саме неправомірна поведінка відповідача зашкоджує її інтересам та інтересам дитини.

Так, дійсно відповідно до відповіді Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 06.05.2020 року у зазначеному відділі поліції були зареєстровані ЖЕО № 6258 від 17.03.2020 року, ЖЕО № 6344 від 18.03.2020 року, ЖЕО № 6516 від 20.03.2020 року, ЖЕО № 6847 від 24.03.2020 року, ЖЕО № 6904 від 25.03.2020 року за зверненням ОСОБА_1 з приводу не надання можливості з боку ОСОБА_3 бачитися з малолітнім сином ОСОБА_7 , проте оцінка правоохоронними органами діям ОСОБА_3 не надавалася, а було рекомендовано звернутися за вирішенням цього питання до суду.

Фактів щодо примусового утримання малолітньої дитини батьком, яке могло зашкодити її інтересам, судом не встановлено.

Тому, подібні звернення до органів поліції, суд не може розцінювати, як неправомірна поведінка ОСОБА_3 , так як останній є батьком малолітньої дитини, та його права захищені діючим законодавством на рівні матері, крім того, побачення матері з сином відбувались, а їх тривались та спосіб був обумовлений батьками самостійно.

Сторони по справі, в підтвердження своїх особистих даних, як то вимогає діюче законодавство з приводу розгляду зазначеної категорії справ, надали наступні докази.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_7 , хронічними захворюваннями не страждає, на обліку у нарколога, психіатра не перебуває, має самостійний дохід - працює за трудовим договором з ФОП ОСОБА_13 на посаді товарознавця з 25.03.2020 року, з визначеною місячною середньою зарплатою у розмірі 5000,00 грн, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи. На праві особистої власності має трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , в якій проживає разом з малолітнім сином ОСОБА_9 .

ОСОБА_1 , відповідно до наданих письмових доказів, хронічними захворюваннями не страждає, на обліку у нарколога, психіатра, а також з приводу захворювання на туберкульоз не перебуває, не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, а також останньої роботи у кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 », де працювала офіціанткою. На час розгляду справи, позивачка офіційно не працевлаштована, з її слів, займається ріелторською діяльністю. На праві особистої власності житла не має, проживає разом з матір`ю та малолітнім сином ОСОБА_8 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить її матері ОСОБА_14 , житлова площа зазначеного будинку складає 12,3 кв. м.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

На час розгляду справи малолітньому ОСОБА_9 виповнилось 4 роки, тому, враховуючи значно малий вік дитини, суд погодився з думкою батька про те, що хоч син і може висловити свої думки, проте вказаний допит може відобразитися на психологічному стану дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Визначаючи проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком, суд погоджується з висновком органу опіки та піклування Павлоградської міської ради № 477 від 14.09.2021 року про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком.

В контексті першочергового врахування найкращих інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд бере до уваги наступне.

Малолітній ОСОБА_7 проживає з батьком з двохрічного віку та, майже, не повних два роки, тому логічним є те, що дитина у такому малому віці дуже прив`язана до батька, який проявляє турботу, захист та любов до сина, а також підтверджує те, що між батьком та малолітнім сином склалися довготривалі усталеві відносини.

Належне виконання ОСОБА_7 своїх батьківських обов`язків, відповідно до наданих доказів, не викликає сумнів у тому, що останнім створені для дитини усі необхідні умови для її проживання, виховання та розвитку.

Крім того, відвідування дитиною дитячого садочку у м. Павлограді, свідчить про те, що дійсно дитина переважно знаходиться разом з батьком у м. Павлограді.

Суд також враховує позитивні характеристики на батька та його самостійний дохід, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на його виховання та розвиток.

Доводи позивачки про те, що малолітні брати не можуть бути розлучені, судом не можуть бути враховані у зв`язку з тим,що пріоритетним у такому малому віці для дитини є турбота, захист та опіка дорослих членів сім`ї, до яких вони прив`язані.

Судом не встановлено інших вагомих обставин, за яких у разі зміни місця проживання дитини разом з матір`ю, вони будуть мати більш позитивний на неї вплив.

Матір дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їхнє здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати.

Суд, при розгляді цієї справи, не вирішує питання про розлучення матері з дитиною або братів, оскільки мати дитини, разом з іншою дитиною, у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не можуть бути обмежені у своєму праві на спілкування з дитиною, турботи відносно дитини та участі у вихованні дитини. Більше того, виходячи з положень статей 157, 181 СК України, той з батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той, хто проживає з дітьми, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. А отже, при визначенні місця проживання дитини з батьком, мати та його брат не позбавляються можливості спілкування з дитиною та участі у її вихованні та утриманні. Позивач, як мати дітей, може реалізувати свої права шляхом досягнення нових домовленостей з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування у позасудовому порядку або за судовим рішенням, у разі порушення її прав.

Беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, суд дійшов до висновку про те, що малолітня дитина: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повинен проживати разом з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою: АДРЕСА_3 , так як це буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме її повноцінному вихованню та розвитку.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовити у повному обсязі.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини - задовольнити у повному обсязі.

Визначити місце проживання малолітньої дитини: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , понесені судові витрати по справі, а саме суму сплаченого судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення, а учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17 грудня 2021 року.

Суддя В.М. Бондаренко