Справа № 344/8506/21
Провадження № 22-ц/4808/1589/21
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С.О.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Бойчука І.В.

за участю секретаря Пацаган В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду ухвалене суддею Бородовським С.О. 8 вересня 2021 року в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позов мотивовано тим, що спільне життя не склалося через різні інтереси та погляди на сімейні відносини, шлюб та сім`ю. Стосунки почали погіршуватись на протязі останніх трьох років. Часто виникали сварки та скандали. Відповідач ображав позивача, принижував як жінку, підіймав на неї руки. Дітям не приділяє достатньої уваги.

Сварки та скандали відбуваються в присутності їх малолітніх дітей, що негативно впливає на їх психічний стан. Розірвати шлюб позивач хотіла ще раніше, однак заради дітей намагалася зберегти сім`ю. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе.

З огляду на наведені обставини просила розірвати шлюб та дітей залишити проживати з нею.

Рішенням Івано-Франківського міського суд позов задоволено. Шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований у виконавчому комітеті Криницької сільської ради Монастириського району Тернопільської області 07.05.2013 року, актовий запис №1, розірвано. Визначено юридичне місце проживання дітей сторін: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - місцем проживання матері. Після розірвання шлюбу залишино позивачу прізвище - ОСОБА_2 . Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908 гривень судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає вказане рішення незаконним та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до висновку про розірвання шлюбу подружжя, не встановивши, чи можливе примирення між сторонами. Суд позбавив апелянта можливості звернутись в суд з заявою про примирення.

Крім того, висновок суду першої інстанції про неможливість збереження сімейних відносин між сторонами є помилковим та таким, що не відповідає дійсності, оскільки судом в ході розгляду справи не було досліджено жодних доказів, а сам висновок не відповідає положенням статей 24,56 СК України.

Вважає, що збереження шлюбу сприятиме нормальному та гармонійному розвитку дітей, їх інтересам розвиватися фізично, розумово, морально та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце слухання справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між сторонами по справі 07.05.2013 року було укладено шлюб, про що свідчить Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 шлюб (а.с. 3).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилась дочка ОСОБА_3 ,що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 (а.с. 7) та ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 (а.с. 8).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач вказала, що розірвати шлюб хотіла ще раніше, однак заради дітей намагалася зберегти сім`ю. Тому такий шлюб зберігати не доцільно.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104 та частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Щодо доводів апелянта про те, що можливе примирення між сторонами суд відхиляє, оскільки надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Відтак, суд першої інстанції, встановивши, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, примирення між сторонами неможливе, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №522/4341/18 (провадження №61-6402св20).

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірені доводи сторін та надана їм належна оцінка.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи про розірвання шлюбу є малозначними.

В силу пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського суд від 8 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.