ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/8939/20 Головуючий суддя І інстанції Боговський Д. Є.
Провадження № 22-ц/818/6081/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: щодо реєстрації або обліку прав на майно
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Харків», державного реєстратора Відділу надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни, треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Леся Василівна, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про право власності на нерухоме майно в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відновлення запису про реєстрацію права власності,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. від 02.10.2020 про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Легіон Харків», індексний номер 54384170;

- скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Легіон Харків», внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49967205 від 24.09.2020, внесеного державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І.;

- відновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору № Н33-7549 купівлі-продажу, укладеного на Харківській товарній біржі «Слобода» від 20.08.1997, зареєстрованого в КП «ХМБТІ» 20.08.1997, реєстровий № П-3-5659;

- відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати.

Позов мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу № Н33-7349 від 20.08.1997, укладеного на Харківські товарній біржі «Слобода». До 13.10.2020 в даній квартирі були зареєстровані та постійно мешкають вона, її чоловік ОСОБА_2 , їх син ОСОБА_3 та онук ОСОБА_4 , 2014 р.н., ця квартира є їх єдиним житлом та постійним місцем проживання, іншого житла вони не мають.

Зазначено, що 25.07.2007 між позивачем ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0 в іноземній валюті, з метою забезпечення виконання зобов`язань також було укладено договір іпотеки, предметом якого є спірна квартира, та договір поруки із ОСОБА_2 08.12.2011 між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого останньому були передано права вимоги за кредитними та зобов`язальними договорами, в тому числі і за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.07.2007.

Вказала, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.03.2013 у справі № 641/253/13-ц позов ПАТ «Дельта Банк» було задоволено та присуджено до стягнення з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.07.2007 в розмірі 292047,00 грн.; в грудні 2018 року стягувачу ПАТ «Дельта Банк» було відмовлено у поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа у цивільній справі № 641/253/13-ц до примусового виконання.

Однак, 24.09.2020 державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. було здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру позивача за ТОВ «Легіон Харків», згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності підставою для реєстрації права власності став договір іпотеки від 25.07.2007 та договір про відступлення права вимоги від 15.05.2020, а підставою внесення запису рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. від 02.10.2020 про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Легіон Харків», індексний номер 54384170.

При цьому жодного повідомлення про перереєстрацію права власності ані від приватного нотаріуса, ані від державного реєстратора, ані від ТОВ «Легіон Харків» на адресу позивача не надходило, договорів про відступлення права вимоги від 14.01.2020 та від 15.05.2020 позивач не отримувала, а тому позивач вважає, що при здійсненні державної реєстрації права власності за ТОВ «Легіон Харків» були грубо порушені вимоги Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про іпотеку» та «Про мораторій на стягнення майна громадян України , наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Звернула увагу, що договір про відступлення права вимоги від 15.05.2020, який став підставою для перереєстрації права власності на спірне майно, містить умову про те, що лише після повної оплати у повному обсязі коштів банку, новий кредитор набуває право вимоги, однак жодних доказів того, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» отримало в повному обсязі кошти за спірним договором, матеріали реєстраційної справи не містять. Також, згідно із відомостями з Державного реєстру іпотек, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» ніколи не було зареєстрованим іпотекодержателем за договором іпотеки від 25.07.2007, а тому не було і підстав змінювати іпотекодержателя в іпотечному договорі на ТОВ «Легіон Харків».

Іншою підставою для задоволення позову позивач вказує на те, що перереєстрація права власності була здійснення державним реєстратором на підставі застереження, що містилось в договорі іпотеки відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Однак всупереч вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження, який розповсюджується на позасудове звернення стягнення на іпотечне майно за ст. 37 Закону України «Про іпотеку» за валютним кредитом якщо це житло єдине, - такої згоди не було отримано.

Третьою підставою для скасування оспорюваного рішення державного реєстратора було зазначено відсутність окремого договору між іпотекодержателем та іпотекодавцем про передачу предмету іпотеки, що є необхідним з огляду на те, що умови іпотечного договору не містять детального порядку та механізму такої передачі.

Четвертою підставою позивач вказав, що державним реєстратором було прийнято рішення без підтвердження факту укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя та завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги та повідомлення про застосування застереження про задоволення вимоги. Державний реєстратор не перевірив наявності та розміру заборгованості, невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, не витребував повний пакет документів для здійснення такої реєстраційної дії. Крім того, на дату прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію в Єдиному реєстрі боржників містився актуальний запис щодо наявності виконавчого провадження про стягнення коштів щодо позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Всупереч положень ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державним реєстратором не було повідомлено власника об`єкта нерухомого майна про подання заяви про проведення реєстраційних дій. Також державним реєстратором не було перевірено, чи мають право власності або право користування спірним майном неповнолітні діти, оцінка майна предмету іпотеки не проводилась.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та грубе порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати, та новим рішенням задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що всупереч вимог ч.ч. 1,2 ст. 5 Закону України суд не визначив ефективний спосіб захисту порушеного права відповідно до правильного обраного позивачем способу захисту порушених прав, що визначено висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі 644/3116/18, які суд всупереч вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України не врахував. Згідно вказаної правової позиції касаційного суду приватний нотаріус у даному випадку має враховувати Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки кредит є споживчим, а тому примусове відчуження квартири без його на те згоди є незаконним.

За змістом пунктів 1-3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинної з 16.01.2020) ефективним способом захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав.

Зауважує, що судом всупереч ст. 89 ЦПК України не надано жодної оцінки письмовим доказами, що містяться в матеріалах справи. На день державної реєстрації 24.09.2020 року довідка про стан заборгованості від 30.09.2020 року та звіт про оцінку майна від 30.09.2020 року були відсутні у державного ресторатора, що є безумовною підставою для відмови в державній реєстрації.

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи, що міститься в матеріалах справи, із Заявою про проведення реєстраційних дій ТОВ «Легіон Харків» звернулося 24.09.2020 року, надавши відповідний пакет документів, у тому числі довідку про стан заборгованості та звіт про оцінку майна, які датовані наступних днем, 30.09.2020, що з огляду на дату державної реєстрації, 24.09.2020, свідчить про відсутність у державного реєстратора довідки про стан заборгованості від 30.09.2020 та звіту про оцінку майна від 30.09.2020, що у свою чергу є безумовною підставою для відмови в державній реєстрації.

Відповідно до правових висновків, які викладені у постанові КЦС у складі ВС від 11 вересня 2019 року у справі № 755/7423/17 державний реєстратор має обов`язок не лише формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим п. 57 Порядку для державної реєстрації права власності та інших речових прав на підставі договору іпотеки, а перед усім встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також перевірити дійсність заявленої вимоги на момент такого звернення, правильність розрахунку розміру заборгованості, встановити відповідність вартості предмета іпотеки заявленим вимогам.

Апелянт звертає увагу, що у довідці про стан заборгованості від 30.09.2020, у вимозі про усунення порушень від 27.05.2020, вимозі про усунення порушень від 13.07.2020, що містяться в матеріалах реєстраційної справи, ТОВ «ЛЕГІОН ХАРКІВ» вимагало від ОСОБА_1 сплатити заборгованість за кредитним договором № 0 від 25.05.2007 у сумі 1998286,63 грн., а за рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.03.2014 у справі № 641/253/13-ц, позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», були задоволені у меншому розмірі: стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 0 від 25.05.2007 на суму 292047,76 грн.

Апелянт також вказав, що відповідно до правових висновків, які висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, проценти за користування кредитними коштами та пеня не могли бути нараховані позивачем - правонаступником кредитора у довідці про стан заборгованості від 30 вересня 2020 року, вимозі про усунення порушень від 27 травня 2020 року, вимозі про усунення порушень від 13 липня 2020 року після зміни строку виконання зобов`язання, тобто після грудня 2012 року, коли банк звернувся з вимогою про дострокове повернення кредиту до ОСОБА_1 .

Внаслідок цього державний реєстратор Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. перед ухваленням оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, був позбавлений можливості перевірити дійсність заявленої вимоги та правильність розрахунку розміру заборгованості, оскільки ТОВ «Легіон Харків» не надало державному реєстратору копії рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2014 року у справі № 641/253/13-ц, а у довідці про стан заборгованості від 30.09.2020 року, вимозі про усунення порушень від 27 травня 2020 року, вимозі про усунення порушень від 13 липня 2020 року неправильно та взагалі незрозуміло визначено розмір заборгованості за кредитом. Крім того, матеріали реєстраційної справи не містять нотаріально посвідченої заяви, що згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підтверджує згоду іпотекодавця на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Вказує, що державний реєстратор всупереч нормі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в ред. на день здійснення спірних реєстраційних дій, належним чином не перевірила документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення державної реєстрації або відмови в ній.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Легіон Харків», просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Вказує, що з 16.01.2020 року законодавець виключив обраний у даному випадку позивачем такий ефективний спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, про що були висловлені правові висновки у постанові Верховного суду від 03 листопада 2021 року у справі 761/16488/19 року та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19. Належним способом захисту права позивача мають бути позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності та скасування права власності за іпотекодержателем.

Застосовуючи в практичному аспекті приписи ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в ред., яка діє з 16.01.2020, суди зазначають, що з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (постанова КЦСВС від 18.11.2020 у справі № 154/883/19), що кореспондується з висновками, які були висловлені у постанові Верховного Суду від 03.11.2021 у справі № 761/16488/19.

Вважає, що суд першої інстанції доцільно застосував правову позицію, яка була викладена у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17 від 23.05.2019 у справі № 920/301/18 та інших, згідно з якою відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Також вважає, що суд правильно враховано посилання у постанові Верховного суду від 03.07.2019 у справі № 372/270/16-ц на рішення ЄСПЛ від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudlа v. Poland, заява № 30210/96, п. 158), рішення ЄСПЛ від 19 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України», заява № 20390/07, п. 29.

Вказав, що Конституційний Суд України в п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визначається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З посиланням на ч. 2 ст. 16 ЦК України вважає, що обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17 та від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, за відсутності учасників судового засідання, які належним чином повідомлялись судом апеляційної інстанції відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України, що згідно ст. 372 України не перешкоджає її подальшому розгляду, вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що законодавцем було виключено такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 у практичному аспекті не зможуть забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не спроможні надати особі ефективний захист її прав, а відтак задоволенню не підлягають. При цьому суд послався на правові висновки, які були висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, а також на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05.12.2019 за № 340ІХ, який набрав чинності з 16.01.2020, згідно якому статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом було встановлено, що 25.07.2007 між позивачем ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 30 тис. доларів США строком до 25.07.2018.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 , 25.07.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Дана квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі договору № Н33-7549 купівлі-продажу, укладеного на Харківській товарній біржі «Слобода» від 20.08.1997.

Також, на забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 , 25.07.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 129388.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.03.2014 у справі № 641/253/13-ц, яке набрало законної сили згідно ухвали апеляційного суду Харківської області від 14.08.2014, позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», задоволені, присуджено до стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 0 від 25.07.2007 в розмірі 292047,76 грн.

При цьому, постановою Харківського апеляційного суду від 03.05.2019 ПАТ «Дельта Банк» було відмовлено у задоволенні заяви про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа у цивільній справі № 641/253/13-ц до виконання.

В подальшому, 14.01.2020 ПАТ «Дельта Банк» за договором № 2127/К про відступлення прав вимоги відступило своє право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і щодо боржника ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», яке, в свою чергу, згідно договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 12/05 від 15.05.2020 відступило своє право вимоги новому кредитору ТОВ «Легіон Харків» до позичальників, заставодавців (іпотекодовців), поручителів, зазначених у Додатку № 1, в тому числі щодо боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 25.05.2007, за договором іпотеки від 25.05.2007 та договором поруки № 129388 від 25.05.2007.

27.05.2020 новим кредитором ТОВ «Легіон Харків» на адресу ОСОБА_1 АДРЕСА_2 , було направлено вимогу про сплату заборгованість за кредитним договором № 0 від 25.05.2007, яка станом на 15.05.2020 складає 1998286,63 грн.

Аналогічна вимога була направлена і поручителю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ; лист отриманий особисто адресатом 06.06.2020.

Повторно, 13.07.2020 ТОВ «Легіон Харків» направило боржнику ОСОБА_1 вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором № 0 від 25.05.2007, яка станом на 15.05.2020 складає 1998286,63 грн., лист отриманий адресатом 25.07.2020.

Згідно довідки ТОВ «Легіон Харків» від 30.09.2020 заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 25.05.2007 становить 1998286,63 грн.

На замовлення ТОВ «Легіон Харків» суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 було складено звіт про оцінку майна квартири АДРЕСА_1 , згідно якого ринкова вартість об`єкту оцінки станом на 30.09.2020 складає 764000,00 грн.

24.09.2020 державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. було здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Легіон Харків» на підставі договору іпотеки від 25.07.2007 та договору про відступлення права вимоги від 15.05.2020; рішенням державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. від 02.10.2020 про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Легіон Харків» було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 54384170.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються:

1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;

4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;

5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Всупереч вказаним нормам цивільного процесуального права суд першої інстанції відповідно до встановлених обставин справи не надав відповіді на доводи позову та заперечення відповідача у контексті відповідних норм матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини, внаслідок чого не було дотримано основної мети цивільного судочинства, визначеної у згаданій нормі ст. 2 ЦПК України щодо справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Наведені у скарзі доводи знайшли своє підтвердження.

У статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для відмови в державній реєстрації прав.

Так, підставами для відмови в державній реєстрації прав є:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;

12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці;

13) відсутність згоди заставодержателя (іпотекодержателя) на дострокове припинення дії договору емфітевзису, суперфіцію щодо державної реєстрації припинення таких прав, що перебувають у заставі (іпотеці).

Підпунктом 1 пункту 1 Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону «Про іпотеку» № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Відповідно до статті 1 цього Закону № 898-IV «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У цьому випадку умовами іпотечного договору від 25липня 2007 року, зокрема підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 договору іпотеки, п. 4.2 передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмету іпотеки в поновному обсязі переважно перед іншими кредиторами, звернення стягнення може здійснюватися на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя (а.с. 19 т.1).

Згідно з пунктом 4.2 договору іпотеки, який кореспондується зі статтею 35 Закону «Про іпотеку» № 898-IV, у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю письмове повідомлення, оформлене згідно до ст. 35 Закону № 898-IV. (а.с. 21 т.1).

З наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Згідно наявних у справі доказів на день державної реєстрації 24.09.2020 року довідка про стан заборгованості від 30.09.2020 року та звіт про оцінку майна від 30.09.2020 року були відсутні у державного ресторатора, що згідно до наведених норм матеріального права є підставою для відмови в державній реєстрації.

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи, що міститься в матеріалах справи, із Заявою про проведення реєстраційних дій ТОВ «Легіон Харків» звернулося 24.09.2020 року, надавши відповідний пакет документів, у тому числі довідку про стан заборгованості та звіт про оцінку майна, які датовані наступних днем, 30.09.2020, що з огляду на дату державної реєстрації, 24.09.2020, свідчить про відсутність у державного реєстратора довідки про стан заборгованості від 30.09.2020 та звіту про оцінку майна від 30.09.2020, що у свою чергу є безумовною підставою для відмови в державній реєстрації.

Колегія суддів погоджується з доводами скарги щодо необхідності застосування о правових висновків, які викладені у постанові КЦС у складі ВС від 11 вересня 2019 року у справі № 755/7423/17, згідно з якими державний реєстратор має обов`язок не лише формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим п. 57 Порядку для державної реєстрації права власності та інших речових прав на підставі договору іпотеки, а перед усім встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також перевірити дійсність заявленої вимоги на момент такого звернення, правильність розрахунку розміру заборгованості, встановити відповідність вартості предмета іпотеки заявленим вимогам.

Суд першої інстанції у контексті згаданих норм матеріального права щодо підстав для відмови у реєстрації права власності не надав належної оцінки тому, що у довідці про стан заборгованості від 30.09.2020, у вимозі про усунення порушень від 27.05.2020, вимозі про усунення порушень від 13.07.2020, що містяться в матеріалах реєстраційної справи, ТОВ «ЛЕГІОН ХАРКІВ» вимагало від ОСОБА_1 сплатити заборгованість за кредитним договором № 0 від 25.05.2007 у більшій сумі, 1998286,63 грн., аніж було присуджено за рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.03.2014 у справі № 641/253/13-ц, яким позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», були задоволені у меншому розмірі: стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 0 від 25.05.2007 на суму 292047,76 грн.

Так, відповідно до правових висновків, які висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Виходячи з наведеного, дійсно, проценти за користування кредитними коштами та пеня не могли бути нараховані позивачем - правонаступником кредитора у довідці про стан заборгованості від 30 вересня 2020 року, вимозі про усунення порушень від 27 травня 2020 року, вимозі про усунення порушень від 13 липня 2020 року після зміни строку виконання зобов`язання, тобто після грудня 2012 року, коли банк звернувся з вимогою про дострокове повернення кредиту до ОСОБА_1 .

З огляду на це, та оскільки ТОВ «Легіон Харків» не надало державному реєстратору копії рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2014 року у справі № 641/253/13-ц, а у довідці про стан заборгованості від 30.09.2020 року, вимозі про усунення порушень від 27 травня 2020 року, вимозі про усунення порушень від 13 липня 2020 року неправильно було визначено розмір заборгованості за кредитом, - слід дійти висновку, що державному реєстратору Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. перед ухваленням оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не було надано повного переліку документів, внаслідок чого він був позбавлений можливості перевірити дійсність заявленої вимоги та правильність розрахунку розміру заборгованості.

Колегія суддів також погоджується з доводами скарги про те, що матеріали реєстраційної справи не містять нотаріально посвідченої заяви, що згідно Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підтверджує згоду іпотекодавця на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, оскільки предмет іпотеки, яка забезпечує споживчий кредит в іноземній валюті, належна позивачці квартира АДРЕСА_1 загальною площею 56,0 кв.м, яка є єдиним її житлом, підпадає під умови для застосування цього Закону.

У постанові Великої Палати ВС від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 було висловлено наступні висновки щодо застосування згаданих норм права, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України за аналогічних обставин справи колегія суддів застосовує у даному випадку.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Колегія суддів констатує, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону № 1304-VII, який передбачає тимчасову заборону на примусове звернення стягнення на нерухоме майно, але вимоги закону залишились поза увагою державного реєстратора.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згадану квартиру позивача згідно договору іпотеки від 25 липня 2007 року (а.с. 19-22 т.1) було передано в іпотеку банку в рахунок забезпечення споживчого кредиту в розмірі 30 тис. доларів США, площа якої становить 37,1 кв. м, квартира використовується позивачем ОСОБА_1 як постійне місце проживання.

Виходячи з наведеного, слід визнати, що державний реєстратор всупереч нормі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції на день здійснення спірних реєстраційних дій, належним чином не перевірила документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення державної реєстрації або відмови в ній.

Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Легіон Харків».

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Підстави для відступу від цього висновку відсутні.

У статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який здійснює такий захист у певний спосіб.

Такими способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Таким чином, способи захисту права можуть бути як передбачені договором, законом чи судом, окрім визначених ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України випадків: якщо це може порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; якщо такі дії вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; не відповідають моральним засадам суспільства; з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

Що стосується вимог ст. 2 ЦПК України щодо ефективного захисту порушених прав та інтересів як результату цивільного провадження у поєднанні з положеннями ст. 5 цього ж Кодексу про обов`язок суду у разі, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу позивача, - відповідно до викладеної в позові вимоги визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК), то з урахуванням визначених у ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантій права на ефективний засіб юридичного захисту, які покладають відповідний позитивний обов`язок забезпечити назване право на національні суди за рахунок судового активізму, а не на позивача, який діє відповідно до принципів змагальності та диспозитивності під процесуальним контролем суду, відмова у задоволенні позову з посиланням на обрання позивачем неефективного способу захисту, який не відповідає вимогам закону є надмірним та непропорційним процесуальним тягарем перекладання обов`язків суду на позивача, що очевидно не відповідає легітимній меті, з якою були визначені згадані норми ст. 16 ЦК, ст.ст. 2, 5 ЦПК України, принципам верховенства права та пропорційності.

Тому колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу у доводах скарги посилання на правові висновки касаційного суду про відмову у задоволенні позову з огляду на обраний позивачем неефективний спосіб захисту свого порушеного права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Саме такі правові висновки були сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05.12.2019 за № 340ІХ, чинний з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові КЦС ВС від 10 листопада 2021 року у справі № 361/3659/18 (провадження № 61-16570св20).

При аналогічних обставинах справи касаційний суд щодо особливостей застосування згаданої норми ст. 26 Закону України зазначив наступне. Починаючи з 16.01.2020 ефективним засобом захисту є вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав, тому є помилковим задовольняти позовні вимоги в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію прав.

При скасуванні рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за відповідачем є ефективним способом захисту, який поновлює відповідне право позивача, а визнання за власником майна прав власності не це ж майно актами цивільного законодавства не передбачено.

Оскільки законодавцем вже виключено такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 у практичному аспекті не зможуть забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не спроможні надати особі ефективний захист її прав, а відтак задоволенню не підлягають.

Тому з урахуванням приписів ст. 16 ЦК України, ст.ст. 2, 5 ЦПК України та з урахуванням згаданої правової позиції, яка викладена в постанові КЦС ВС від 10 листопада 2021 року у справі № 361/3659/18 (провадження № 61-16570св20), порушені права позивача мають бути поновлені наступним чином.

Позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про право власності на нерухоме майно в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відновлення запису про реєстрацію права власності необхідно задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. від 02.10.2020 про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Легіон Харків», індексний номер 54384170.

Скасувати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Легіон Харків», внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49967205 від 24.09.2020, внесеного державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І.

Відновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору № Н33-7549 купівлі-продажу, укладеного на Харківській товарній біржі «Слобода» від 20.08.1997, зареєстрованого в КП «ХМБТІ» 20.08.1997, реєстровий № П-3-5659.

Таким чином, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального і процесуального права, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене судове рішення повністю та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2021 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Харків», державного реєстратора Відділу надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни, треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Леся Василівна, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про право власності на нерухоме майно в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відновлення запису про реєстрацію права власності задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І. від 02.10.2020 про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Легіон Харків», індексний номер 54384170.

Скасувати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Легіон Харків», внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49967205 від 24.09.2020, внесеного державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І.

Відновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору № Н33-7549 купівлі-продажу, укладеного на Харківській товарній біржі «Слобода» від 20.08.1997, зареєстрованого в КП «ХМБТІ» 20.08.1997, реєстровий № П-3-5659.

Стягнути на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування понесених судових витрат сплачений судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги з Товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Харків» та державного реєстратора Відділу надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни (адреса, ІПН) по 2 463,40 грн з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення виготовлено 13 грудня 2021 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді А.В.Котелевець.

О.М.Хорошевський.