ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3748/18
провадження № 2/753/101/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Заставенко М.О.,

з секретарем судового засідання - Долею М.А., Проценко Я.Б.

за участю:

представників позивача - Мустафаєва Р.Н. огли, ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представників відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «26-і» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ганчук Юлія Ярославівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бовбалан Надія Ростиславівна, про визнання договорів недійсними, визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію, визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСББ «26-і» звернулося в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р., в якій просило суд:

1.Визнати 66,6 кв.м. даху першого поверху будинку, на яких збільшено площу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , внаслідок реєстраційної дії, яка відбулася 14.03.2017 (номер запису про право власності 19427726, 19428067), спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 ;

2.Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо групи нежитлових приміщень № 114 та групи нежитлових приміщень № 115 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та визнати недійсними договори, які стали підставою для виникнення права власності, а саме:

-за номером запису про право власності 19427726, 19428067, вчинене на підставі договору про поділ спільного майна подружжя від 14.03.2017 № 604, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганучук Ю.Я., відповідно до якого загальна площа нежитлового приміщення № 114 збільшилася до 403,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00);

-за номером запису про право власності 19757584, 19756063, вчинене на підставі договору про поділ нерухомого майна від 28.03.2017 № 2358, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р., відповідно до якого нежитлове приміщення № 114 поділено на два самостійні об`єкти права власності (№ 114 , загальною площею 172,10 кв.м. та № 114/1, загальною площею 231,30 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 та 000 відповідно);

-за номером запису про право власності 20190870 вчинене на підставі договору про поділ нерухомого майна від 28.03.2017 № 2358, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р. та висновку щодо технічної можливості об`єднання об`єктів нерухомого майна від 10.04.2017, виданого ТОВ «Зембудінвестпроект», відповідно до якого внаслідок об`єднання нежитлових приміщень № 114/1 та № 115, загальна площа нежитлового приміщення стала 511,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000);

-за номером запису про право власності 21553351, вчинене на підставі договору дарування від 25.07.2017 № 5888, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р., відповідно до якого нежитлове приміщення № 114 загальною площею 172,1 кв.м. перейшло у власність ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000);

-за номерами запису про право власності 23399423, 20190870, вчинене на підставі договору дарування від 16.11.2017 № 2560, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я., відповідно до якого нежитлове приміщення № 115 перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Позовна заява обґрунтована тим, що 28.04.2016 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано ОСББ «26-і». Актом приймання-передачі будинку та прибудинкової території від 25.08.2016 та рішенням Загальних зборів співвласників від 02.09.2016, будинок прийнятий в управління позивача. В будинку на першому та другому поверхах розміщуються нежитлові приміщення, які мають вхід/вихід через дах першого будинку. На другому поверсі будинку знаходиться нежитлове приміщення № 114, власником якого був ОСОБА_2 , та нежитлове приміщення № 115, власницею якого є ОСОБА_5 . Коли будинок приймався в управління позивачем, співвласником групи нежитлових приміщень № 114 був ОСОБА_2 та загальна площа приміщення становила 336,8 кв.м. а співвласником групи нежитлових приміщень № 115 - ОСОБА_5 загальна площа приміщення становила 279,8 кв.м. 14.03.2017 приватним нотаріусом проведено державну реєстрацію прав на нежитлове приміщення № 114 на підставі договору про поділ спільного майна подружжя від 14.03.2017 № 604, в результаті чого приміщення перейшло у спільну часткову власність відповідачам, а загальна площа нежитлового приміщення № 114 стала 403,40 кв.м. Тобто загальна площа нежитлового приміщення № 114 збільшилася на 66,6 кв.м. Позивач вважає, що збільшення загальної площі нежитлового приміщення № 114 відбулося за рахунок даху першого поверху будинку. Враховуючи те, що додаткова спірна площа (дах першого поверху) є конструктивним елементом будинку, тому є спільною сумісною власністю всіх співвласників будинку. Отже вся площа даху першого поверху будинку, в тому числі і 66,6 кв.м. є конструктивним елементом будинку. Відповідно до проектних рішень, вся площа даху першого будинку становить 232,70 кв.м., з яких на 66,6 кв.м. здійснено державну реєстрацію права власності за відповідачами. Документів, що підтверджують правомірність набуття відповідачами прав власності на 66,6 кв.м. даху першого поверху будинку, у позивача немає, оскільки відповідачі їх не надають інформацію, стосовного тог, що такі документи є, не наводять. Як повідомлено Департаментом з питань архітектурно-будівельного контролю м. Києва, 07.04.2017 відповідачеві скасовані декларація про початок виконання будівельних робіт для реконструкції групи нежитлових приміщень № 114 від 06.06.2016 та декларація про готовність об`єкту до експлуатації від 13.02.2017. За інформацією Департаменту містобудування та архітектури, містобудівні умови та обмеження на проведення будівельних робіт на даху першого будинку відповідачам не видавалися. Тому рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення № 114, загальною площею 403,40 кв.м. є незаконним, а отже всі реєстраційні дії, що відбулися після, також є незаконними, а порушене право позивача на майно підлягає відновленню шляхом повернення сторін до первісного стану, договори, що укладені між відповідачами та на підставі яких здійснювалася реєстрація права власності є недійсними.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 15.03.2018 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання.

23.04.2018 до суду поданий відзив представником відповідача ОСОБА_5 , в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на наступне. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що додаткова площа (дах першого поверху), в тому числі 66,6 кв.м. є конструктивним елементом будинку, а тому на підставі ст. 369 ЦК України є спільною сумісною власністю всіх співвласників будинку. При цьому сам позивач вказує, що відповідно до проектних рішень, вся площа даху першого поверху будинку становить 232,7 кв.м., з яких на 66,6 кв.м. здійснено державну реєстрацію права власності за відповідачам. Однак позивачем не надано жодного документу, який є правовстановлюючим в розумінні чинного законодавства України та підтверджує наявність права власності позивача на 66,6 кв.м. даху першого поверху будинку по АДРЕСА_1 . Натомість нежитлове приміщення № 114 належить ОСОБА_5 на праві власності згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до Довідки № 103133392 від 09.11.2017. Тобто вказане нежитлове приміщення позивачеві не належить та жодного дня не належало. Надані позивачем до матеріалів справи акт приймання-передачі будинку та прибудинкової території від 25.08.2016, що не підписаний збоку попереднім балансоутримувачем будинку ДП «Дарниця -1», ксерокопію незрозумілого походження титульної сторінки технічного паспорту та сторінку технічного опису конструктивних елементів та інженерного обладнання, а також ксерокопії проектних рішень на дах першого поверху будинку не є тими правочинами або юридичними фактами, з якими чинне законодавство України пов`язує виникнення у суб`єкта права власності. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішення суду, однак право власності у позивача на спірний об`єкт нерухомості не виникло, тому не відбулося порушення такого права. Позивачем у позовній заяві не зазначено законодавчо визначених підстав для визнання недійсними Договору про поділ спільного майна подружжя від 14.03.2017 року № 604, посвідченого приватним нотаріусом Ганчук Ю.Я., договору про поділ нерухомого майна від 28.03.2017року № 2358, посвідченого приватним нотаріусом Бовболан Н.Р., договору дарування від 25.07.2017 року № 5888, посвідченого приватним нотаріусом Бовболан Н.Р., договору дарування від 16.11.2017 року № 2560, посвідченого приватним нотаріусом Бовболан Н.Р. Також зазначив, що загальна площа нежитлового приміщення № 114 та № 115, що належать відповідачам, станом на час укладення оспорюваних договорів та проведення реєстраційних дій державними реєстраторами 28.03.2017, 26.04.2017, 25.07.2017, 16.11.2017 не змінювалася.

24.04.2018 представником відповідача ОСОБА_5 до суду подане клопотання про залишення позовної заяви без руху та зобов`язання позивача доплатити суму судового збору.

07.05.2018 представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду відзив, я кому зазначив про те, що жодних доказів перебування спірного майна на балансі позивача до позовної заяви не додано. Наданий позивачем акт приймання-передачі будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 від 25.08.2016 не може бути належним доказом, оскільки рішення Загальних зборів співвласників про прийняття майна на баланс позивача надано не було та взагалі не приймалося загальними зборами співвласників. Позивачем не надано рішення про створення комісії у складі представників попереднього балансоутримувача та позивача. Листом від 12.05.2017 за № 192/10 ДП «Дарниця - 1» повідомило про те, що нежитлове приміщення № 114, а також інші нежитлові приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 , не були передані ОСББ «26-і», також зазначено, що керівнику позивача було передані два примірники акту приймання передачі житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , підписані з боку ДП «Дарниця - 1», для підписання зі сторони ОСББ, які так і не були підписані. Листом від 10.02.2017 за № 45/10 ДП «Дарниця - 1» повідомило, що всю документацію, в тому числі технічну, яку отримав ДП «Дарниця - 1» від забудовника, передав позивачеві на підставі актів від 01.09.2016, від 07.10.2016 та 11.01.2017. Крім того, як вбачається з Акту приймання передачі ключів технічних приміщень, підписаного позивачем та ДП «Дарниця - 1», допоміжні приміщення передавалися починаючи з 3-го поверху будинку, що свідчить про те, що спірне приміщення не є спільною сумісною власністю співвласників, оскільки фактично знаходиться на 2-му поверсі. Таким чином позивачем не наведено обставин, що підтверджують право власності позивача на майно, та не надано доказів на підтвердження факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Щодо належності приміщення даху першого поверху до допоміжних приміщень, то спірна площа не призначена для забезпечення експлуатації будинку або побутового обслуговування його співвласників. Водночас вона призначена для інших потреб непромислового характеру, а саме забезпечує вхід/вихід лише до нежитлових приміщень № 114 та №115, власниками яких є відповідачі. Щодо визнання недійсними договорів, то позивач у позовній заяві не наводить і не обґрунтовує ні правову ні фактичну підставу недійсності правочину. Також зазначив про те, що декларація про початок виконання будівельних робіт та про готовність до експлуатації об`єкта, про які зазначав позивач як скасовані, є чинними та законними, що встановлено рішенням суду. Просив у задоволенні позову відмовити.

08.05.2018 до суду надійшли письмові пояснення від приватного нотаріуса Ганчук Ю.Я., в яких вказала про те, що посвідчені нею правочини є законними, вчиненими згідно діючого законодавства. Проти позову заперечувала, просила суд слухати справу без її присутності.

13.06.2018 позивачем до суду подано відповідь на відзив ОСОБА_5 , де зазначено про те, що посилання відповідача що спірне майно не отримано позивачем та не прийнято належним чином не відповідає дійсності. Позивач зазначає, що спірна площа є конструктивним елементом багатоквартирного будинку, а не допоміжним приміщенням. Як на підставу недійсності правочинів послався на те, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.06.2018 позовну заяву ОСББ «26-і» залишено без руху та надано було позивачеві строк для доплати судового збору.

23.06.2018 позивачем подане до суду клопотання про визнання доказу - витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.02.2017 № 81459435, недостовірним.

23.06.2018 позивачем до суду подано відповідь на відзив ОСОБА_2 з посиланням на те, що вся площа даху першого поверху будинку є спільною сумісною власністю співвласників будинку за законом, додаткової державної реєстрації права власності на частину будинку не потребує. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності, позивач не має наміру набути вказане право, оскільки зазначене право у співвласників було до 14.03.2017, а має намір вирішити спір, оскільки відповідачі не визнають право спільної сумісної власності на 66,6 кв.м. за співвласниками. Оскільки жодного договору на набуття права приватної власності за ОСОБА_2 на 66,6 кв.м. не укладалось, тому таке збільшення площі приміщення є незаконним, а вчинена реєстраційна дія від 14.03.2017 не створює юридичних наслідків.

02.07.2018 у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Заставенко М.О., справу передано для розгляду судді Вовк Є.І.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва у складі судді Вовка Є.І. від 27.09.2018 зупинено провадження по цивільній справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «26-і» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р., щодо скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності, до набрання законної сили судовим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року по цивільній справі №753/7046/17 за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «26 - і» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні спільним майном, шляхом зобов`язання вчинити дії.

13.05.2019 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_6 , справу передано для розгляду судді Заставенко М.О., яка ухвалою від 12.06.2019 провадження по цивільній справі за позовною заявою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «26-і» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бобалан Н.Р., щодо скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності відновила та призначила справу до розгляду в судове засідання.

25.11.2019 представник ОСОБА_2 подав до суду клопотання про призначення у праві судової будівельно-технічної експертизи.

26.11.2019 у судовому засіданні представником ОСББ подане клопотання про долучення доказі, яке протокольною ухвалою суду задоволено частково.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2019 клопотання представника відповідача ОСОБА_7 про призначення експертизи задоволено, призначено по справі будівельно-технічну експертизу. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

16.12.2019 на вказану ухвалу суду позивачем подана апеляційна скарга.

Постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2020 апеляційну скаргу ОСББ залишено без задоволення.

25.02.2020 справа повернута до Дарницького районного суду м. Києва.

28.02.2020 ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києві із заявою про забезпечення доказів, в якій зазначив, що частина приміщень № 114 та АДРЕСА_3 , які є об`єктом експертизи по даній справі будуть знищені, за відсутністю заборони суду вчинити будь-які дії щодо них.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03.03.2020 поновлено провадження по справі для розгляду вказаного клопотання.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.03.2020 у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення доказів відмовлено. Провадження у справі зупинено, матеріали цивільної справи № 753/3748/18 направлено до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру для виконання ухвали суду від 26.11.2019 року про призначення будівельно-технічної експертизи.

16.06.2020 на адресу суду повернулась цивільна справа із клопотанням експерта ОСОБА_8 від 02.06.2020 № СЕ-19-20/15317-БТ про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.06.2020 поновлено провадження у справі.

08.07.2020 до суду представником позивача ОСББ «26-і» Мустафаєвим Р.Н. подано заяву про відвід експерта ОСОБА_8 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.07.2020 заяву представника позивача ОСОБА_9 про відвід експерта задоволено. Відведено експерта Державного науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру Тулика Андрія Васильовича від проведення експертизи у цивільній справі № 753/3748/18.

11.08.2020 до суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи.

11.09.2020 на адресу суду повернулась цивільна справа із клопотанням експерта Бойченко С.С. від 31.08.2020 № СЕ-19-20/24812-БТ про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення будівельно-технічної експертизи.

25.09.2020 ОСОБА_2 подав до суду клопотання про долучення документів для проведення будівельно-технічної експертизи, які були долучені до матеріалів справи.

01.10.2020 представником позивача ОСББ «26-і» подано до суду заяву про визнання документів, що надані відповідачами для проведення експертизи, неналежними, недопустимими та недостовірними доказами, клопотання про витребування доказів судом, та заява про надання документів, які були долучені до матеріалів справи.

16.11.2020 до суду надійшло клопотання експерта про забезпечення натурного огляду об`єкта дослідження.

25.01.2021 до суду були повернуті матеріали цивільної справи разом з висновком експерта від 21.12.2020.

23.02.2021 до суду надійшло клопотання представники ОСББ про долучення доказів, яке судом задоволено частково.

Також 23.02.2021 представником ОСББ подане клопотання про призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи.

07.04.2021 до суду надійшло клопотання представники ОСББ про огляд доказів за їх місцезнаходженням та про призначення судової будівельно-технічної експертизи, а також заява про забезпечення позову шляхом проведення технічної інвентаризації групи нежитлових приміщень № 114 та групи нежитлових приміщень № 115, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі копій матеріалів технічної інвентаризації зазначених груп нежитлових приміщень від 29.12.2012 (інвентаризаційна справа № 129325), здійснення якої доручити Комунальному підприємству Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації.

ОСОБА_2 07.04.2021 подав до суду заперечення щодо клопотання про призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи.

Протокольними ухвалами суду від 09.04.2021 відмовлено представнику позивача у огляді доказів за їх місцем знаходженням, у призначенні повторної експертизи та у призначенні будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09.04.2021 у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_9 про забезпечення позову - відмовлено. Закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, посилались на те, що додаткова спірна площа (дах першого поверху), в тому числі спірні 66,6 кв.м., є конструктивним елементом будинку, є спільною сумісною власністю всіх співвласників будинку. При цьому, відповідно до проектних рішень, вся площа даху першого поверху будинку становить 232,7 кв.м., з яких на 66,6 кв.м. незаконно здійснено державну реєстрацію прав власності за відповідачами. Зазначили, що право власності позивача підтверджується актом приймання-передачі будинку та прибудинкової території від 25.08.2016 та технічним паспортом на будинок.

Представники відповідачів у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що дах та покрівля, яка є елементом даху, вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень першого поверху багатоквартирного будинку не відносяться до конструктивних елементів багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вказані приміщення відокремлені від житлової частини будинку технічно і функціонально, як вхідною групою, так і конструктивно. Зазначили, що будинок приймався до експлуатації в 2011 році згідно наданого Акту готовності та Сертифікату виключно в межах житлової частини будинку, в той час як вбудовано-прибудовані нежитлові приміщення І-ІІ приймалися до експлуатації окремо їх власниками. Вважають, що позивачем не доведено наявність права власності позивача на спірні 66,6 кв.м. а відповідно і порушення його прав. При цьому нежитлові приміщення №114 та №115 належать відповідачам на праві власності, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Треті особи у судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в матеріалах справи містяться їхні заяви про розгляд справи у їхню відсутність, тому суд ухвалив розглядати справу у їхню відсутність.

Суд, вислухавши пояснення представників позивача, заперечення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що багатоквартирний 20-ти поверховий житловий будинок з нежитловими вбудованими, вбудовано-прибудованими приміщеннями розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

Будинок побудований за проектною документацією «Комплекс багатоповерхових житлових будинків з об`єктами соціально-побутового призначення між проспектом Миколи Бажана та АДРЕСА_6 », розробленою ТОВ «Архітектурне мистецтво». Будинок був прийнятий до експлуатації 21.10.2011 р. згідно Сертифікату серії КВ №5, виданого Інспекцією ДАБІ у м. Києві, на підставі Акту готовності об`єкта до експлуатації від 10.10.2011 р.

Згідно Акту готовності від 10.10.2011 року житловий будинок характеризується такими показниками: Загальна площа квартир - 9566.9 м.кв.; Кількість поверхів - 20; Площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - відсутня (а. с. 153 - 156 том 2).

Тобто, 21.10.2011 будинок по АДРЕСА_4 прийнятий до експлуатації лише в межах житлової частини будинку, що підтверджується листом ДП «Дарниця -1» за № 196/10/1 від 10.05.2016 (а. с. 160 том 1).

На першому та другому поверхах вищевказаного будинку розташовані нежитлові вбудовані, вбудовано-прибудовані приміщення, які вводилися в експлуатацію кожним із власників такого нежитлового приміщення, окремо від житлової частини будинку.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.02.2017, за ОСОБА_2 на праві власності 26.07.2013 зареєстровані нежилі приміщення групи приміщень № 114, загальною площею 403,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , право власності за ОСОБА_5 на нежилі приміщення групи приміщень № 115 також зареєстровані 26.07.2013 (а. с. 63 том 1).

Відповідно до повідомлення ДП «Дарниця-1» від 12.05.2017 за № 192/10, нежитлове приміщення № 114, а також інші нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 не були передані ОСББ «26-і». Документацію по будинку на житлові та технічні приміщення, які перебували у складі цього будинку, в тому числі технічна документація, були передані ДП «Дарниця - 1» голові ОСББ «26-і» (а. с. 135 том 1).

28.04.2016 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «26-і» (а. с. 6 том 1).

Відповідно до витягу з протоколу Загальних зборів ОСББ «26-і» від 14.09.2016, управління будинком здійснюється самостійно ОСББ «26-і» через свої органи управління. (а. с. 11 том 1).

Згідно договору дарування нежилого приміщення від 25.07.2017 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_5 групу приміщень № 114 (в літ. А) - заклад громадського харчування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 172,1 кв.м. (а. с. 108 - 109 том 1).

Право власності ОСОБА_5 на об`єкт нерухомого майна АДРЕСА_7 загальною площею 172,1 кв.м зареєстровано на підставі договору дарування від 25.07.2017.

Право власності на 14/100 об`єкту нерухомого майна АДРЕСА_3 загальною площею 511,1 кв.м зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 16.11.2017.

Право власності на 86/100 об`єкту нерухомого майна АДРЕСА_3 загальною площею 511,1 кв.м зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору про поділ майна від 28.03.2017.

За результатами проведення призначеної судом будівельно-технічної експертизи, судовим експертом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Бойченко С.С. складено висновок від 21.12.2020 № СЕ-19-20/24812-БТ, яким зазначено, що дах та покрівля, яка є елементом даху, вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень першого поверху багатоквартирного будинку не відноситься до конструктивних елементів багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Дах та покрівля, що є його елементом, над першим поверхом вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , належить до невідємної складової частини нежитлових приміщень № 114 та АДРЕСА_3 .

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо вимог позивача про визнання 66,6 кв.м. даху першого поверху будинку, на яких збільшено площу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом статті 392 Цивільного кодексу України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування зазначеної статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту належності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом у ході розгляду справи існуючого юридичного факту і не може замінювати собою правовстановлюючих документів.

Стаття 392 знаходиться в розділі 29 Цивільного кодексу України «Захист права власності», тобто стосується випадків, коли існуюче, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв`язку з їх втратою.

Таким чином відповідний позов пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. З цим кореспондується ст. 11 Цивільного кодексу України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов`язків.

З наданих позивачем доказів, не вбачається, що площа нежитлових приміщень групи нежитлових приміщень № 114 та групи нежитлових приміщень № 115, які належать відповідачам, в будинку за адресою: АДРЕСА_1 збільшилася за рахунок площі даху першого поверху будинку, а відтак підстав для задоволення позову в цій частині не вбачається.

Доводи позивачів спростовуються висновком судової будівельно-технічної експертизи, від 21.12.2020 № СЕ-19-20/24812-БТ відповідно до якого дах та покрівля, яка є елементом даху, вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень першого поверху багатоквартирного будинку не відносяться до конструктивних елементів багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_4 , належить до невід`ємної складової частини нежитлових приміщень № 114 та АДРЕСА_3 .

Також Головним архітектором який здійснював проектування всього комплексу будинків та здійснював авторський нагляд під час будівництва, відносно рішень прийнятих в «Проекті житлового будинку- Секція 7А в Комплексі багатоповерхових житлових будинків з об`єктами соціально-побутового призначення між проспектом Миколи Бажана та вул. Завальною в Дарницькому районі м. Києва » у листі №б/н від 03.11.2017 зазначено, що «На першому та другому поверсі проектом передбачені нежитлові вбудовано-прибудовані приміщення. Проектом не визначається функціональне призначення цих приміщень. Функціональне призначення приміщень визначається власником приміщення погоджується в відповідних органах (МНС, сан.станції та інших).

Вбудовано-прибудовані приміщення не відносяться до допоміжних приміщень житлової частини будинку (місць загального користування) Нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду. Є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин (ДБН В.2.2-15-2005 терміни та визначення).

Функціональне призначення покрівлі над 1-м поверхом вбудовано- прибудованих приміщень: для організації ізольованого входу та евакуаційного виходу безпосередньо назовні для вбудованих приміщень розташованих на другому поверсі проектом передбачено терасу - що має відношення тільки до вбудованих приміщень розташованих на другому поверсі - бо виконує функцію входу до цих приміщень та евакуаційного виходу.

Згідно ДБН В.2.2-15-2005 п.2.53: Приміщення громадського призначення, розташовані в першому та другому поверсі житлового будинку повинні мати входи та евакуаційні виходи, ізольовані від житлової частини будинку.

Згідно ДБН В. 1.1-7-2002 п.5.9: Вбудовані приміщення розташовані на другому поверсі будинку повинні мати незалежні входи безпосередньо назовні».

Викладене повністю спростовує твердження позивача, , що дах та покрівля, яка є елементом даху, вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень першого поверху багатоквартирного будинку відносяться до конструктивних елементів багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_4 .

Надана позивачем копія технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 від 31.08.2012 неналежної якості, з якої неможливо встановити загальну площу даху першого поверху.

Висновки суду, що були встановлені в рішенні Дарницьким районним судом міста Києва від 11.09.2018 р. у справі № 753/7046/17 не можуть бути прийняті, як обставини, що не полягають доказуванню під час розгляду справи №753/3748/18, враховуючи різні предмети спорів.

Посилання позивача щодо забудови даху першого поверху та надані щодо цього численні копії звернень позивача до державних органів та відповіді на них, суд не приймає до уваги, оскільки вони не стосуються предмету позову.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, зі змісту наведених норм цивільного права випливає, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Верховний Суд у постанові від 18.03.2020 у справі № 310/2647/17-ц (провадження № 61-7734св19) зазначив, що ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують у рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.

Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.

Вектори конкуруючих прав є однаково спрямованими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як неприпустимим є двічі задовольняти один і той же інтерес.

За загальним правилом та відповідно до догми українського права конкуренція позовів не допускається, окрім випадків, коли управомоченій особі законом або договором надано право вибору вимагати застосування одного з-поміж передбачених у договорі або законі способів захисту.

У будь-якому випадку під час вибору правомірного способу захисту порушеного права підлягають врахуванню правова природа цивільних відносин, що існують між сторонами - як сторонами спірних правовідносин.

Захист порушених цивільних прав та інтересів є елементом механізму правового регулювання цивільних відносин, саме у яких й відбулося порушення зазначених прав або інтересів особи. Такий захист цивільних прав та інтересів його учасників є необов`язковим (факультативним) у структурі такого механізму, оскільки він з`являється лише за необхідності вирівнювання викривленого розвитку правового регулювання цивільних відносин з метою приведення їх у певний стан - відповідно до умов договору або положень законодавства.

Вочевидь, якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.

У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю або від їх імені як відчужувачів спірної речі).

Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

У справі ОСББ «26-і» просить суд визнати недійсним договори, стороною якого воно не є, вважаючи, що оспорювані правочини порушують права співвласників багатоквартирного будинку. Натомість правомірним та ефективним способом захисту порушених прав є подання віндикаційного (речово-правового) позову.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

В оцінці факту володіння у цій справі Верховний Суд застосовує пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07. 2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), згідно з яким особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

У пункті 114 постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже оскільки між позивачем та відповідачами не виникали договірні відносини, а тому визнання недійсними договорів про поділ спільного майна подружжя від 14.03.2017 року № 604, про поділ нерухомого майна від 28.03.2017 року № 2358, дарування від 25.07.2017 року № 5888, дарування від 16.11.2017 року № 2560 не матиме наслідком повернення їх у володіння власника.

Доводи позивача, що такі договори під час їх укладання є недійсними в силу закону, та порушують права позивача, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надані оспорювані договори та документи на підставі яких відбулась реєстрація права власності за відповідачами, отже не доведено, що площа нежитлових приміщень групи нежитлових приміщень № 114 та групи нежитлових приміщень № 115 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 збільшилася за рахунок площі спільного майна багатоквартирного будинку.

Таким чином, позовні вимоги позивача в частині визнання договорів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Інші доводи, які наведені у позові не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Окрім того, не підлягає задоволенню вимога позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо групи нежитлових приміщень № 114 та групи нежитлових приміщень № 115 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки є похідною вимогою від визнання оспорюваних договорів недійсним.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у у разі відмови в позові - на позивача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Стороною відповідача під час розгляду справи було зроблено відповідні заяви про стягнення судових витрат з позивача, тому суд вважає за доцільне розгляд питання щодо відшкодування понесених відповідачем витрат призначити у судове засідання, надавши йому строк для подання доказів щодо розміру понесених ним судових витрат.

Керуючись ст. ст. 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «26-і» - відмовити.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 01.07.2021 о 09-00 год.

Встановити строк ОСОБА_2 , ОСОБА_5 для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до 21.06.2021.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О.Заставенко

Повний текст виготовлено 25.06.2021.