Справа № 509/1675/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Грубому Р.Р.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача, адвоката Дорошенко С.О.,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачки, адвоката Прокопішиної К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь цивільну справу за первісним позовом

ОСОБА_3 від імені та в інтересах ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про поділ спільного майна подружжя,

за зустрічним позовом

ОСОБА_4 від імені та в інтересах ОСОБА_2

до

ОСОБА_1

про розподіл спільного майна подружжя,

та за позовом

ОСОБА_5 та ОСОБА_6

до

ОСОБА_1 та ОСОБА_2

про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

12.05.2016 року ОСОБА_3 від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Позивач просив Визнати, що садовий будинок за адресом АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Визнати, що земельна ділянка за адресом АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Визнати, що автомобіль марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року виготовлення, № двигуна НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_3 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину садового будинку за адресом АДРЕСА_2 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресом АДРЕСА_2 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Позовні вимоги позивач обгрунтовує наступним, що 08.02.1986 року позивач перебував у шлюбі з гр. ОСОБА_7 .

26.03.1991 року позивач став членом садового товариства «Виноградарь», де, на території АДРЕСА_3 , отримав земельну ділянку № НОМЕР_4 .

За час перебування у шлюбі з ОСОБА_7 позивачем було побудовано двоповерховий будинок шо знаходиться на вищевказаній земельній ділянці. 06 червня 1997 року позивач одружився з відповідачкою, а в квітні 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу Позивачем та Відповідачем було набуто спільне майно, а саме садовий будинок та земельна ділянка за адресою АДРЕСА_3 . Окрім того Позивачем придбано автомобіль марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску за власні кошти.

3.10.2016 року ухвалою суду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, було об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

У зустрічному позові з урахуванням уточнень ОСОБА_2 просила виділити ОСОБА_1 ј частину домоволодіння за адресом АДРЕСА_2 та Ѕ частину будинку за адресом АДРЕСА_4 . Виділити ОСОБА_2 Ѕ частину домоволодіння за адресом АДРЕСА_4 та ј частину будинку за адресом АДРЕСА_2 та Ѕ вартості частин автомобілів OPEL ASTRA 1999 року, білий, двигун НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_6 , та автомобіль марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, Ѕ частину грошових коштів в розмірі 46885 грн, що є спільною сумісноювласністю.

Позивач за зустрічним позовом посилалась на те, що все майно що є у власності сторін, єспільною сумісною власністю, а саме придбано та побудовано у період шлюбу.

10.03.2016 року ухвалою суду цивільну справу № 509/3947/16-ц за позовом ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності було об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 509/1675/16-ц за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, яка перебуває в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області.

У своєму позові ОСОБА_8 та ОСОБА_9 просятьвизнати за ними право власності по ј за кожним на садовий будинокза адресом АДРЕСА_1 . Сторони посилаються на те, що зазначений будинок будувався особисто ними та за їх особисті кошти

10.03.2017 року ухвалою суду було призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, доручивши її проведення приватному підприємству «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім.Скібинського С.С.»

31.08.2017 року ухвалою суду провадження у справі було відновлено та призначено справу до розгляду у відкрите судове засідання

11.06.2017 року ухвалою суду було призначено по справі повторну судову будівельно-технічну експертизу.

21.02.2019 року ухвалою суду було скасовано ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.07.2018 року про призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи на підставі заяви ОСОБА_2

17.10.2019 року ухвалою суду було закрито підготовч провадження та призначено цивільну справу за первісним ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, та за позовом ОСОБА_9 , ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності- по суті у відкритому судовому засіданні.

Позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом та його представник в судовому засіданні первісний позов підтримали, просили суд його задовольнити у повному обсязі, зустрічний позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити у повному обсязі, позов ОСОБА_9 , ОСОБА_8 також не визнали та просили у його задоволенні відмовити у повному обсязі.

Відповідач запервісним позовом та позивач за зустріним позовом та її представник в судовому засіданні зустрічний позов підтримали, просили суд його задовольнити у повному обсязі, первісний позов не визнаи та просили у його задоволенні відмовити у повному обсязі, позов ОСОБА_9 , ОСОБА_8 визнали та просили його задовольнити у повному обсязі.

Позивачі ОСОБА_9 , ОСОБА_8 до судового розгляду не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання були завчасно повідомлені..

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає первісний позов таким, що підлягає задоволенню, зустрічний позов таким, що задоволенню не підлягає, позов ОСОБА_9 , ОСОБА_8 таким, що не підлягає задоволеннюз наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 6 червня 1997 року, і рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.03.2016 шлюб між ними розірвано.

З свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.11.2008 року вбачається, що садовий будинок, з господарчими спорудами та спорудами що розташовано за адресом АДРЕСА_1 загальною площею 118,7 кв.м. належить ОСОБА_1 . Підставою, що слугувала реєстрації права власності було розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації від 20.11.2008 року за №1657.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 лютого 2009 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2008 року належить земельна ділянка що розташована за адресом АДРЕСА_2 , окрім того, на підставі свідоцтва про право власності від 24.09.2010 року ОСОБА_2 належить садовий будинок, з господарчими будівлями та спорудами.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Такий висновок суду кореспондується також з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17.

В судовому засіданні судом встановлено, що 26.03.1991 року ОСОБА_1 став членом садового товариства «Виноградарь», що розташовано на території Овідіопольського району, СМТ Таірове, ОГСТ «Виноградар». Відповідно до рішення правління СТ «Виноградар» йому було виділено земельну ділянку на АДРЕСА_1 .За час перебування у шлюбі з ОСОБА_7 позивачем було побудовано двоповерховий будинок шо знаходиться на вищевказаній земельній ділянці. Шлюб з гр. ОСОБА_7 було укладено 08.02.1986 року та розірвано у травні 1997 року. Будинок, що розташовано на території АДРЕСА_3 , за АДРЕСА_5 повністю завершений сторонами за час їх перебування у шлюбі.

При цьому, суд враховує, що не зважаючи на той факт, що реєстрація права власності за позивачем ОСОБА_1 на житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 118,7 кв.м. та на земельну ділянку, що розташована АДРЕСА_1 , здійснена вже 24.11.2008 року, зазначене майно не являється спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке було створено або набуто ними за час перебування у шлюбі, оскільки сама державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Подібний висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.

Суд вважає, що стороною відповідача за первісним позовом,за час спільного проживання та перебування у шлюбі, у період з 06 червня 1997 до 31 березня 2016не доведено, що за спільні кошти купувалися будь-які будівельні матеріали, спільною працею відбувалось будівництвожитлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином суд виходить з того, що житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій розташовано даний будинок є особистою власністю позивача за первісним позовом.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначену позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17. Тобто, ВС відновив абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Як було встановлено судом та не заперечується відповідачем, спірні житловий будинок та земельна ділянка за адресом: АДРЕСА_2 були придбані сторонами під час шлюбу, а тому дане майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача за первісним позовом.

Суд не може прийняти до уваги доводи відповідача про наявність підстав для відступу від засади рівності часток під час поділу майна подружжя через наступне в ході судового розгляду судом встановлено, що подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі,

Водночас, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження тих обставин, що земельна ділянка за адресом: АДРЕСА_2 придбавалася сторонами у справі з умовою про те, що право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна буде зареєстрований на чотирьох ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

При цьому суд звертає увагу, що ОСОБА_2 не надано жодного належного, достовірного та допустимого доказу на підтвердження того, що ще до розладу взаємовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вони не мали можливості врегулювати наявну, начебто, між ними домовленість щодо реєстрації права власності на спірний будинок по 1/4 частині за кожним відповідно.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання особистої власності на автомобіль марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року випускута зустрічних вимог ОСОБА_2 відносно поділу вартості частин автомобілів OPEL ASTRA 1999 року, білий, двигун НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_6 , та автомобіль марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року випуску, суд виходить з наступного.

Виходячи з виписки по рахунку ОСОБА_1 21.10.2011 року сестра позивача за первісним позовом ОСОБА_12 перерахувала на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 9000 євро, дані кошти були подарунком позивачу, вищезазначені кошти позивач витратив на придбання 02.03.2012 року автомобіля марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року.

Іншого не було доведено сторонами у ході розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Щодо звалених вимог ОСОБА_2 у зустрічному позові, якими остання просила виділити їй Ѕ частину домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 », виділити вартість Ѕ частини автомобіля OPEL ASTRA 1999 року, білий, двигун НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_6 , та виділити Ѕ частину грошових коштів в розмірі 46885 грн. Суд виходить з наступного. Так у матеріалах справи не міститься доказів про власність ОСОБА_1 на автомобільOPEL ASTRA 1999 року, білий, двигун НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_6 , сторона не зверталась до суду з проханням витребувати з Територіального органу з надання сервісних послуг МВС України відомостей про власника автомобіляOPEL ASTRA 1999 року, білий, двигун НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_6 , та самостійно не надала належних доказів що зазначений автомобіль є предметом права спільної власності подружжя.

У матеріалах справи не міститься та сторонами ненадано до суду доказів, що домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 належить будь якій стороні по даній справі, та є предметом права спільної сумісної власності, натомість матеріали справи містять правовстановлюючі документи на домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Однак позивачем за зустрічним позовом не було надано до суду письмова заява про зміну предмета позову.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях..

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Що до вимог ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про визнання права власності по ј частині за кожним на домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , суд виходить з наступного.

Як було встановлено судом будинок за адресом адресою АДРЕСА_1 було збудовано у період 1991-1994 року за особисті кошти ОСОБА_1 , а введено в експлуатацію у 2008 році. При реєстрації об`єкта, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не були внесені як співвласники даного домоволодіння.

Адвокатом Дорошенко С.О. який діє в інтересах ОСОБА_1 було заявлено заяву про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином обчислення такого порушення необхідно відраховувати з 2008 року, а саме з моменту державної реєстрації.

З позовними вимогами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звернулись до Овідіопольського районного суду Одеської області у 2016 році.

Таким чином, строк звернення до суду за захистом свого права у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 сплинув у 2011 році.

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ненадали до суду клопотання про поновлення пропущених процесуальних строків позовної давності.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Наслідки спливу позовної давності традиційно пов`язувалися з втратою права на задоволення позову про захист порушеного права.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Оцінюючи надані ОСОБА_13 докази які підтверджують її знаходження під слідством та вирок апеляційного суду міста Києва, можливо зробити наступні висновки:

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу resjudicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип resjudicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.12, 141,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати, що садовий будинок за адресом АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Визнати, що земельна ділянка за адресом АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Визнати, що автомобіль марки «Туксон», д/н НОМЕР_1 , 2008 року виготовлення, № двигуна НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_3 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину садового будинку за адресом АДРЕСА_2 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресом АДРЕСА_2 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

У задоволені зустрічних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя - відмовити

У задоволені вимог ОСОБА_9 , ОСОБА_8 в інтересах до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після розгляду справи апеляційним судом і прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складено 20.12.2021 року.

Суддя А.І.Бочаров