Справа № 309/713/18
Провадження № 2/309/222/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2021 року м. Хуст

Хустський районний суд

Закарпатської області

в особі головуючого судді Савицький С.А.

при секретарі Мондич І.О.

представника позивача ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення частки у праві спільної власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення частки у праві спільної власності на нерухоме майно.

Посилається на те, що з відповідачем по справі позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з 09 листопада 2006 року до 10 травня 2013 року.Рішенням Хустського районного суду від 29 квітня 2013 року шлюб розірвано.

За час перебування у шлюбі, протягом 2009-2010 року, за спільні кошти і спільною працею на земельній ділянці за адресою с. Горінчево, ур. «Коло Штеця» Хустського району закарпатської області кадастровий номер :01:008:0085 розміром 0,0720 га цільове призначення-для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, подаровану відповідачу за договором дарування від 10 червня 2008 року, зареєстрованим у реєстрі за № 5768, на підставі якого відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 453948, на підставі дозволу на будівництво житлового будинку, наданого рішенням виконавчого комітету Горінчівської сільської ради Хустського району від 27 лютого 2009 року № 9 , збудовано житловий будинок. Спірний будинок не був у встановленому порядку введений у експлуатацію на час розірвання шлюбу із відповідачем , право власності не було зареєстроване. У лютому 2018 року відповідач зареєстрував в Держархбудінспекції України декларацію про готовність об`єкта до експлуатації щодо житлового будинку. Рішенням виконкому Горінчівської сільської ради будинку було присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1 . Після цього 15 лютого 2018 року відповідач зареєстрував право власності на будинок на своє ім`я. Зазначає, що відповідач зареєстрував право власності на житловий будинок, що набутий ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі, на своє ім`я, не повідомивши позивачку про це, без її згоди та відому, що сприймає за акт неприязності та посягання на її право. На підтвердження свої доводів, позивачем надано суду будівельний паспорт на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника, реєстраційний № 06/2009 від 27 березня 2009 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на наведені в ньому обставини просить їх задоволити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позову. Суду пояснила, що відповідач ОСОБА_4 перебував у шлюбі з відповідачкою в період з 2006 року по 2013 рік. У рішенні Хустського районного суду від 29 квітня 2013 року про розірвання шлюбу, вказано, що шлюб між сторонами існував формально, так як вони тривалий час не проживали разом та не вели спільного господарства. Договором дарування від 10 червня 2008 року, зареєстрованим у реєстрі за № 5768, відповідачу подаровано земельну ділянку. На підставі зазначеного договору відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 453948, яка є його особистою приватною власністю. Стосовно житлового будинку, зазначає, що право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 зареєстровано ним 18.09.2017 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Будівництво будинку відповідач розпочав у 2017 році на підставі будівельного паспорту та повідомлення про початок будівельних робіт № ЗК 92 від листопада 2017 року. Відповідачем зареєстровано в Держархбудінспекції України декларацію про готовність об`єкта до експлуатації щодо житлового будинку у лютому 2018 року. Спірний будинок, який позивачка вважає спільно набутим майном під час шлюбу побудований ним після розірвання шлюбу із позивачкою через чотири роки. Відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову позивачки.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, суд дійшов до висновку про те, що у позові ОСОБА_3 слід відмовити виходячи із наступних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка ОСОБА_3 перебувала з ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюб з 09 листопада 2006 року до 10 травня 2013 року. Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 29 квітня 2013 року шлюб між ними розірвано.

Договором дарування від 10 червня 2008 року, зареєстрованим у реєстрі за № 5768, відповідачу подаровано земельну ділянку на підставі якого відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 453948 кадастровий номер :01:008:0085 розміром 0,0720 га цільове призначення-для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, що є його особистою приватною власністю.

Будівництво будинку за адресою АДРЕСА_1 , відповідач розпочав у 2017 році на підставі будівельного паспорту та повідомлення про початок будівельних робіт № ЗК 92 від листопада 2017 року. 11 січня 2018 року, відповідачем виготовлено технічний паспорт на житловий будинок б/н, ур. « Коло Штеця» с. Горінчево. Право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 зареєстровано відповідачем 18.09.2017 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Згідно ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Під час розгляду справи сторонами на підтвердження чи спростування своїх доводів інших доказів не подано.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Ст.321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, під час розгляду справи, судом встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 побудовано після розірвання шлюбу із позивачкою через чотири роки. Зазначене підтверджено будівельним паспортом та повідомлення про початок будівельних робіт № ЗК 92 від листопада 2017 року, декларацією про готовність об`єкта до експлуатації № ЗК 14 виданою в лютому 2018 року. Реєстрацією в Держархбудінспекції України декларації про готовність об`єкта до експлуатації щодо житлового будинку у лютому 2018 року,Інформаційною довідкою із державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості майна щодо суб`єкта.

Тому,не заслуговують на увагу суду,посилання позивача за на те, що спірний будинок є спільним майном подружжя. Будь-яких доказів на підтвердження того, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 побудовано за спільні кошти подружжя або набуті спільною працею подружжя під час шлюбу та є спільним майном подружжя, позивачем не надано, і судом їх також не здобуто, що вказує на недоведеність позову.

Отже, згідно вимог чинного законодавства,обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.

Крім того, відповідачем ОСОБА_4 10.09.2018 року заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 276 ЦПК України визначено, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Згідно із ч.2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно із постановою Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Виходячи з вищенаведених оставин, суд не вбачає у діях відповідача порушення прав позивача, а вимоги позивача вважає необгрунтованими, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити.

У відповідності до положень ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з позивача на користь позивачки.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 13, 18, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У позовній заяві ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення частки у праві спільної власності на нерухоме майно відмовити.

Скасувати арешт на житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , накладений Ухвалою Хустського районного суду від 18.03.2019 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Хустського

районного суду: Савицький С.А.