№201/2366/18
провадження 2/201/42/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Перша дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 07 березня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років помер батько позивачки - ОСОБА_3 . В період шлюбу у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народилася донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано 27 жовтня 1995 року. Позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі якої державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. було 15 липня 2016 року заведено спадкову справу № 419/2016 - спадкова справа номер у спадковому реєстрі 59233485 відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 44468828 від 15 липня 2016 року. Постановою від 06 грудня 2016 року, що була винесена державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що квартиру за АДРЕСА_1 зареєстрована на іншу особу, тобто вищезазначене майно не належить спадкодавцю. ОСОБА_3 був власником квартири за АДРЕСА_2 у житловому будинку літ. А-9, яка складається: 1-коридор, 2-коридор, 3-кладова, 4-кладова, 5-ваниа, 6-туалет, 7-кухня, 8-житдова, 9-житлова, І-балкон, житлова площа - 33.1 кв. м., загальна площа - 53.9 кв. м. в АДРЕСА_3 .

Після смерті батька ОСОБА_3 позивачці ОСОБА_1 стало відомо 15 лютого 2017 року, що її батько уклав Договір довічного утримання, посвідчений 21 листопада 2008 року Першою дніпропетровською держаною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-5239 з своєю дружиною ОСОБА_2 стосовно квартири за АДРЕСА_1 .

Під час судового оскарження (цивільна справа № 201/4391/17) договору довічного утримання, посвідченого 21 листопада 2008 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-5239, ОСОБА_1 стало відомо про існування заповіту ОСОБА_3 від 21 лютого 2007 року, згідно якого ОСОБА_3 на користь своєї дружини ОСОБА_2 начебто заповів все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що йому належатиме на день його смерті, та те, на що він матиме право за законом, що був посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336.

При ознайомленні ОСОБА_1 із заповітом нею було зауважено, що напис і підпис на заповіті не є підписом ОСОБА_3 , що свідчить про підробку підпису та напису від його імені на заповіті. Також те, що напис та підпис ОСОБА_3 на заповіті відрізняється від дійсного підпису та почерку спадкодавця, підтверджує його колишня дружина ОСОБА_4 , якій відомий почерк та підпис ОСОБА_3 . Складення заповіту не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 , оскільки напис і підпис на заповіті значно відрізняються від дійсного підпису та почерку ОСОБА_3 , що свідчить про підробку підпису та почерку на заповіті.

Відповідно до Висновку експерта № 2352-19 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 201/2366/18 Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22 жовтня 2019 року підпис від імені ОСОБА_3 , що розміщений в графі «підпис» заповіту від 21 лютого 2007 року реєстровий № 336 - виконаний самим ОСОБА_3 , рукописні записи від імені ОСОБА_3 « ОСОБА_5 цей заповіт прочитаний вголос і власноручно підписаний» та « ОСОБА_3 », що розміщено в заповіті від 21 лютого 2007 року реєстровий № 336 - виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Позивач вважає, що виконання рукописних записів від імені ОСОБА_3 у вказаному заповіті виконані не батьком, а іншою особою, що є порушенням норм ст. 207, 1234, 1247, 1248 ЦК України, ст. 56 Закону України «Про нотаріат», пунктів 156-157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що є недодержанням в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1, 3 - 4 статті 203 ЦК України та відповідно до статті 215 ЦК України є підставою для визнання заповіту, посвідченого 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336 недійсним.

Отже, вважають, що в судовому порядку необхідно визнати заповіт, складений 21 лютого 2007 року ОСОБА_3 та посвідчений нотаріусом Фаст Л.Д., недійсним, оскільки на період складання заповіту ОСОБА_3 сам не підписував цей заповіт, на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання заповіту, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по невизнанню її законного права на вказану спадщину неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати недійсним заповіт, складений 21 лютого 2007 року ОСОБА_3 на відповідачку, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказавши на його безпідставність та необґрунтованість. Надали письмові заперечення, та, зокрема, звернула увагу суду на той факт, що на час укладання заповіту ОСОБА_3 розумів значення своїх дій, дії нотаріуса та реєстраторі в були правильними і законними, а сама позивачка знала про існування заповіту ще до смерті батька і нічого не зробила для зміни становища, хоча регулярно спілкувалася з нею і батьком. Правильність і законність спірного заповіту підтверджена належним висновком експертизи, проведеної судом. Всі істотні умови спірних правочинів дотримані і виконані, письмове роз`яснення цього було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску при укладанні заповіту чи видачі свідоцтва про власність не було, ніхто в оману нікого не вводив. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе відповідач не брав і не бере, будь-якої шкоди позивачу не завдано. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи Першої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; в зверненні до суду проти задоволення позову заперечувала і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , що підтверджується повторним Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , видане Жовтневим районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 07 червня 2016 року. В період шлюбу у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народилася донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 , видане Відділом ЗАГС виконкому Жовтневого райради народних депутатів м. Дніпропетровська, 15 жовтня 1993 року). Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано 27 жовтня 1995 року (Свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, 27 жовтня 1995 року).

Позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі якої державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. було 15 липня 2016 року заведено спадкову справу № 419/2016 - спадкова справа номер у спадковому реєстрі 59233485 відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 44468828 від 15 липня 2016 року. Постановою від 06 грудня 2016 року, що була винесена державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що квартиру за АДРЕСА_1 зареєстрована на іншу особу, тобто вищезазначене майно не належить спадкодавцю.

ОСОБА_3 був власником квартири за АДРЕСА_2 у житловому будинку літ. А-9, яка складається: 1-коридор, 2-коридор, 3-кладова, 4-кладова, 5-ваниа, 6-туалет, 7-кухня, 8-житдова, 9-житлова, І-балкон, житлова площа - 33.1 кв. м., загальна площа - 53.9 кв. м. в АДРЕСА_3 . Після смерті ОСОБА_3 позивачці, як стверджує ОСОБА_1 , стало відомо 15 лютого 2017 року, що її батько уклав Договір довічного утримання, посвідчений 21 листопада 2008 року Першою дніпропетровською держаною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-5239 з своєю дружиною ОСОБА_2 стосовно квартири за АДРЕСА_1 .

Під час судового оскарження (цивільна справа № 201/4391/17) договору довічного утримання, посвідченого 21 листопада 2008 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-5239, ОСОБА_1 стало відомо про існування заповіту ОСОБА_3 від 21 лютого 2007 року, згідно, якого ОСОБА_3 на користь своєї дружини ОСОБА_2 заповідав все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що йому належатиме на день його смерті, та те, на що він матиме право за законом, що був посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336.

При ознайомленні ОСОБА_1 із вказаним заповітом нею було зауважено, що напис і підпис на заповіті не є підписом ОСОБА_3 , що свідчить про підробку підпису та напису від його імені на заповіті. Також те, що напис та підпис ОСОБА_3 на заповіті відрізняється від дійсного підпису та почерку спадкодавця, підтверджує його колишня дружина ОСОБА_4 , якій відомий почерк та підпис ОСОБА_3 . Складення заповіту не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 , оскільки напис і підпис на заповіті значно відрізняються від дійсного підпису та почерку ОСОБА_3 , що свідчить про підробку підпису та почерку на заповіті.

Відповідно до наданого позивачем Висновку експерта № 2352-19 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 201/2366/18 Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22 жовтня 2019 року підпис від імені ОСОБА_3 , що розміщений в графі «підпис» заповіту від 21 лютого 2007 року реєстровий № 336 - виконаний самим ОСОБА_3 , рукописні записи від імені ОСОБА_3 « ОСОБА_5 цей заповіт прочитаний вголос і власноручно підписаний» та « ОСОБА_3 », що розміщено в заповіті від 21 лютого 2007 року реєстровий № 336 - виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Відповідно до частини 2 статті 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Згідно до частини 1-2 статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт мас бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту мас відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Посвідчення заповіту через представника, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається (стаття 56 Закону України «Про нотаріат»).

Позивач вважає, що виконання рукописних записів від імені ОСОБА_3 у вказаному заповіті виконані не батьком, а іншою особою, що є порушенням норм ст. 207, 1234, 1247, 1248 ЦК України, ст. 56 Закону України «Про нотаріат», пунктів 156-157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що є недодержанням в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1, 3 - 4 статті 203 ЦК України та відповідно до статті 215 ЦК України є підставою для визнання заповіту, посвідченого 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336 недійсним.

Отже, вважають, що в судовому порядку необхідно визнати заповіт, складений 21 лютого 2007 року ОСОБА_3 та посвідчений нотаріусом Фаст Л.Д., недійсним, оскільки на період складання заповіту ОСОБА_3 сам не підписував цей заповіт, на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання заповіту, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15) (набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1 і 3 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин. Заповідач не може, позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Однак, на час відкриття спадщини - на дату смерті матері позивачки, остання не

У відповідності до ст. 1257 ЦК України недійсним може бути визнаний заповіт, який «складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення або якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Судом з`ясовано, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , що підтверджується повторним Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 . В період шлюбу у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народилася донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано 27 жовтня 1995 року (Свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 від 27 жовтня 1995 року).

Позивач звернулась до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі якої державним нотаріусом Парусниковою - Сімон І.М. було 15 липня 2016 року заведено спадкову справу № 419/2016 - спадкова справа номер у спадковому реєстрі 59233485 відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 44468828 від 15 липня 2016 року. Постановою від 06 грудня 2016 року, що була винесена вкащаним державним нотаріусом Матвєєвій Інні Сергіївні відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що квартиру за АДРЕСА_1 зареєстрована на іншу особу, тобто вищезазначене майно не належить спадкодавцю.

ОСОБА_3 був власником квартири за АДРЕСА_2 у житловому будинку літ. А-9, яка складається: 1-коридор, 2-коридор, 3-кладова, 4-кладова, 5-ваниа, 6-туалет, 7-кухня, 8-житдова, 9-житлова, І-балкон, житлова площа - 33.1 кв. м., загальна площа - 53.9 кв. м. в АДРЕСА_3 . Після смерті ОСОБА_3 позивачці, як стверджує ОСОБА_1 , стало відомо, що її батько уклав Договір довічного утримання, посвідчений 21 листопада 2008 року Першою дніпропетровською держаною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-5239 з своєю дружиною ОСОБА_2 стосовно квартири за АДРЕСА_1 . А також стало їй відомо про наявність заповіту ОСОБА_3 від 21 лютого 2007 року, згідно, якого ОСОБА_3 на користь своєї дружини ОСОБА_2 заповідав все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що йому належатиме на день його смерті, та те, на що він матиме право за законом, що був посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336.

Як стверджує ОСОБА_1 напис і підпис на заповіті не є підписом її батька - ОСОБА_3 , що свідчить про підробку підпису та напису від його імені на заповіті. Також те, що напис та підпис ОСОБА_3 на заповіті відрізняється від дійсного підпису та почерку спадкодавця, підтверджує його колишня дружина ОСОБА_4 , якій відомий почерк та підпис ОСОБА_3 . Складення заповіту не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 , оскільки напис і підпис на заповіті значно відрізняються від дійсного підпису та почерку ОСОБА_3 , що свідчить про підробку підпису та почерку на заповіті.

Але вищезазначені обставини не підтверджуються матеріалами справи і спростовуються висновком призначеної судом почеркознавчої експертизи. Так, відповідно до висновку експертів № 5377-20 від 22 квітня 2021 року підписи і рукописні написи в заповіті ОСОБА_3 від 21 лютого 2007 року, про які сперечається позивач, виконані саме ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оспорюваний правочин на даний момент є дійсними, після його вчинення і прийняття спадщини було здійснено відповідну державну реєстрацію.

Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Оспорюваний правочини відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Зазначений правочин був належним чином зареєстрований.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У відповідності до ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємні за законом одержують право на спадкування почергово, а у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з вимогами ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців 30 дня відкриття спадщини не заявив про відмову від неї, в згідно з ч. 5 цієї статті, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З врахуванням викладених норм Цивільного кодексу України, слід прийти до висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Крім того, показів свідків для даної категорії справ не достатньо, зокрема, рішення суду не може ґрунтуватись лише на одних показах свідків, оскільки у відповідності до ч. І ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За ст. 81 ЦПК (ч. 1) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення таїною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 2, 9, ч. 1 ст. 8 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має главо мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

В цій справі зазначенні сподівання відповідачем не порушені.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідача відносно заповіту, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Не знайшло у судовому засіданні свого підтвердження твердження позивача про будь-який вплив відповідача на ОСОБА_3 як до так і під час складання спірного заповіту.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 60, 203, 204, 209, 210, 215, 216, 225, 257, 261, 267, 526, 527, 530, 1235, 1257, 1301 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа Перша дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати на проведення експертизи в сумі 12 552 грн. 19 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 03 грудня 2021 року.

Суддя -