Справа № 463/9568/20 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/143/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представниці заявниці ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Шеремети Г.І. від 27 листопада 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Личаківський ВП ГУ НП у Львівській області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2020 року в заяві ОСОБА_1 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа: Личаківський ВП ГУ НП у Львівській області (місцезнаходження: 79008, м.Львів, вул. Романчука, 18) про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення і постановити нове, яким визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 безвісно відсутнім.

Вважає рішення незаконним, як таке, що постановлено з порушенням норм як матеріального права, так і процесуального. Вказує, що висновок суду про те, що перебування особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, в державному розшуку свідчить про ухилення останньої від кримінальної відповідальності, вважає таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, а саме, її син був затриманий і доставлений у відділ поліції по підозрі у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України, який навіть не внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань. А тому, суд роблячи висновок, що її син переховується від органів правосуддя, є надуманий і будується на припущеннях, а надані нею письмові докази спростовують такий висновок суду. Зазначає, що нею працівникам поліції було вказано всі можливості місця перебування її сина, які вони періодично перевіряють, крім неї самої. Вважає, що, як нею самою, так і працівниками поліції, за 11 років були вичерпані всі можливості для його знаходження. Звертає увагу, що її правова зацікавленість полягає в тому, що її син є співвласник із нею кв. АДРЕСА_2 , де і є зареєстрований, є реєстрація в їхньому спільному житлі, яка виключає для неї можливість оформити субсидії, а відповідно до розділу ІІІ Зняття з реєстрації місця проживання особи Наказу від 22.11.2012 року №1077 Міністерства внутрішніх справ України, крім інших підстав, є судове рішення, яке набрало законної сили про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на вищенаведене є сукупність юридичних фактів, що є підставою для визнання її сина безвісно відсутнім. Вказує, що суд же неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про навмисну відсутність її сина ОСОБА_4 за місцем його постійного проживання, що призвело до постановлення незаконного рішення.

В судове засідання, окрім представника заявниці, інші учасники справине з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці заявниці на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів заяви про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 76, ч.5 ст. 81, ст.ст. 89, 265, 308 ЦПК України, ст. 43 ЦК України, постанову Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі №225/1297/17, та відмовляючи в задоволенні заяви, виходив з того, що заявник ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Суд встановив, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та є співвласником 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Також, суд встановив, що заявник зазначила про те, що з травня 2009 року її син, ОСОБА_3 будучи доставленим в Личаківський відділ поліції ГУ НП у Львівській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, з відділу поліції додому не повернувся, на сьогоднішній день місце його по перебування їй не відоме. Крім того, з травня 2009 року син, ОСОБА_3 , оголошений у державний розшук, про що заведено ОРС категорії «Розшук». Заявлені вимоги обґрунтовує лише одним доказом: письмовим документом - відповіддю з Личаківського відділу поліції ГУ НП у Львівській області, датованою 23.07.2020 року, згідно якого встановлено, що 14 травня 2009 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оголошений у державний розшук, про що заведено ОРС категорії «Розшук». Оцінюючи вказану відповідь на предмет її належності як доказу в обгрунтування заявлених вимог, то суд прийшов до висновку, що такою не може бути підтверджено того, що особа є безвісно відсутньою, тобто такою, про яку протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Натомість суд вважав, що перебування особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, в державному розшуку свідчить про ухилення останньої від кримінальної відповідальності за вчинене. Крім того, з пояснень представника заявника, даних в судовому засіданні, суд встановив, що протягом часу з дня зникнення ОСОБА_4 заявник ОСОБА_1 не зверталася до органів поліції з цього приводу, оскільки остання вважає, що розшук такого і так провадиться органами поліції, оскільки сина оголошено в державний розшук. Інших документів на підтвердження мотивованості заявлених вимог заявником до матеріалів справи не додано та клопотань про витребування таких не заявлено.Зважаючи на вищенаведене та з урахуванням того, що в судовому засіданні не знайшли свого документального підтвердження покликання заявника про безвісну відсутність ОСОБА_4 , а тому суд в задоволенні заяви відмовив.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, натомість доводи скарги висновків суду не спростовують та підстав для скасування оскаржуваного рішення суд першої інстанції немає.

8.10.2020 ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою (без визначення кола заінтересованих осіб), у якій просила: постановити рішення, яким визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 безвісно відсутнім.

Заяву мотивувала тим, що ОСОБА_3 є її рідним сином, проживав та був зареєстрований разом із заявником за адресою АДРЕСА_2 . Крім того, ОСОБА_3 є співвласником квартири за вказаною адресою. В травні 2009 року ОСОБА_3 був доставлений в Личаківський відділ поліції ГУ НП у Львівській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України. З відділу поліції син додому не повернувся, на сьогоднішній день додому не повертався та місце його по перебування матері, заявнику по справі, не відоме. Знайомим та родичам ОСОБА_4 місцезнаходження останнього невідоме також. Крім того, з травня 2009 року ОСОБА_3 оголошений у державний розшук, про що заведено ОРС категорії «Розшук». Визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім необхідно заявнику для вирішення питання зняття останнього з реєстрації за останнім відомим його місцем проживання і оформлення субсидій, оскільки заявник є пенсіонером, розмір пенсії є мінімальним, часто хворіє, а відтак значна частка пенсії витрачається на ліки. А тому заявник звернулася до суду з відповідною заявою, яку просить задоволити.

Безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

За положеннями статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

З матеріалів справи вбачається, вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, що заявниця ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується долученими до матеріалів справи письмовими документами (а.с.7-10).

Згідно відповіді Личаківської районної адміністрації від 23.09.2020 №33-вих.-73767 ОСОБА_3 , 1979 року народження зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6).

Також, судом встановлено, що обґрунтовуючи умотивованість та підставність подачі вказаної заяви, заявниця зазначала про те, що з травня 2009 року її син, ОСОБА_3 будучи доставленим в Личаківський відділ поліції ГУ НП у Львівській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, з відділу поліції додому не повернувся, на сьогоднішній день місце його по перебування їй не відоме.

Крім того, згідно відповіді Личаківського ВП ГУНП у Львівській області 43/39-20 від 23.07.20 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , який підозрюється у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, оголошений в державний розшук та проведено ОРС категорії «Розшук» від 14.05.2009 року. На даний час місцезнаходження ОСОБА_3 не відоме, тривають оперативно-розшукові заходи (а.с. 4).

На думку колегії суддів суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вказаним листом не може бути підтверджено те, що особа є безвісно відсутньою, тобто такою, про яку протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Натомість суд вірно вважав, що перебування особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, в державному розшуку може свідчити лише про ухилення останньої від кримінальної відповідальності за вчинене.

Окрім цього, судом першої інстанції правильно встановлено, що протягом часу з дня зникнення ОСОБА_4 заявниця ОСОБА_1 не зверталася до органів поліції з цього приводу, у матеріалах справи відсутні будь-які дані про вчинення будь-яких оперативно розшукових заходів органами поліції з приводу розшуку сина, тощо.

Також, заявницею не зазначено в заяві будь-яких заінтересованих осіб, на права та інтереси яких може вплинути рішення по справі. Клопотань про залучення таких не заявлялось у судах обох інстанцій.

Також, заявницею не подано будь-яких інших доказів окрім відповіді Личаківського відділу поліції ГУНП у Львівській області підписаної невідомою особою (а.с. 4), які б стверджували обґрунтованість вимог заяви.

Дійсно, відповідно до ст. 307 ЦПК України , суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме. Одночасно суд вживає заходів через органи опіки та піклування щодо встановлення опіки над майном фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, якщо опіку над майном ще не встановлено.

Однак, заявницею не подавалося будь-яких заяв та клопотань з приводу виклику осіб як свідків, які б могли підтвердити вимоги заяви (осіб з місця праці, родичів, сусідів, товаришів сина заявниці); відсутні будь-які відповіді на звернення з приводу зникнення сина з місць можливого перебування чи появи сина (поліклініка, місце праці, прикордонна служба, місця частих відвідувань сином, податкові органи, органи соціального захисту, тощо.), тощо. Відсутні і будь-які інші документи на підтвердження мотивованості заявлених вимог, клопотань про витребування таких не заявлялося.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не слід вважати обґрунтованими та сама скарга до задоволення не підлягає. Рішення ж суду слід залишити без змін.

Вказане не позбавляє заявницю права на повторне звернення до суду із аналогічною заявою, після виконанням вимог процесуального закону щодо оформлення відповідної заяви; залученням відповідних осіб, як заінтересованих; заявленням відповідних клопотань про витребування доказів на підтвердження вимог заяви, тощо.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 16 червня 2021 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра