ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/4614/21 Провадження № 2-о/636/103/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2021 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Гуменного З.І.,

секретаря судового засідання Шикової К.Р.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника адвокат Бондаренка В.В.,

заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника заінтересованої особи адвоката Пасмурової І.О.,

розглянувши в закритому судовому засіданні в залі суду у м. Чугуїв, Харківської області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , служба у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області, про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в якій просив видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким протягом шести місяців визначити заходи тимчасового обмеження її прав, а саме: заборонити перебувати в місці реєстрації проживання (перебування) постраждалої особи - малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресами: АДРЕСА_1 ; та АДРЕСА_2 ; заборонити перебувати в місці навчання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: Харківська обл., Чугуївський район, смт Кочеток, комунальний заклад «Кочетоцька санаторна школа»; заборонити наближатися на відстань ближче 500 метрів до місця реєстрації, проживання (перебування) та інших місць частого відвідування постраждалою особою - малолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви заявник зазначив, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 склалися непрості взаємовідносини взагалі, і в питанні виховання, утримання, спілкування з дитиною. І з цього приводу судом винесено рішення встановлення часу спілкування з дитиною, яке не виконується ОСОБА_4 . Тому він знов звернувся до суду з цього приводу. Окрім цього, він постійно у питаннях спілкування з дитиною перетинається зі ОСОБА_2 , яка не є членом сім`ї ОСОБА_6 , але постійно перебуває на зустрічах його з дитиною та здійснює негативний вплив на дитину під час спілкування, на його зауваження, щоб ОСОБА_2 покинула місце спілкування з дитиною, вона не реагує. Також в присутності дитини ОСОБА_2 неодноразово висловлювала по відношенню до нього батька дитини різні образливі слова, в тому числі і нецензурною лексикою. Крім того, він помітив, що дитина чимось налякана, і тільки після спілкування зі свідком ОСОБА_7 йому стала зрозуміла така поведінка дитини. ОСОБА_2 є повнолдітньою особою, яка ніде не працює, веде паразитичний спосіб життя, постійно негативно впливає на його дитину, здійснюючи тим самим психологічне насильсьтво щодо його доньки. Тому позивач вимушений звернутися до суду, оскільки вважає, що усі надані ним докази, а також свідки, підтверджують факт вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства по відношенню до його малолітньої доньки - ОСОБА_5 , яка потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Заінтересована особа ОСОБА_2 надала суду письмові пояснення з приводу заяви, в яких вважає заяву безпідставною, необґрунтованою, незаконною та такою, що не підлягає задоволенню, пояснюючи тим, що вона дійсно має дружні відносини як із ОСОБА_8 , так і з ОСОБА_4 - бабусею малолітньої ОСОБА_9 , яка відвідує бабусю та дідуся. ОСОБА_2 з ОСОБА_9 іноді бачиться під час сімейних свят або під час вільного дозвілля. Майже три роки вона знайома із малолітньою ОСОБА_9 , яка дуже до неї прив`язана, та з великим задоволенням проводить із нею час та грається. На підтвердження своєї позиції та відношення малолітньої ОСОБА_9 до ОСОБА_2 надано суду диск із відеозаписом від 31.10.2021, на якому знято спілкування із дитиною. Також вказує, що жодного разу не скривдила дівчину, навіть ніколи гучно з нею не розмовляла, а викладені пояснення ОСОБА_1 взагалі не відповідають дійсності та є надуманими. Також вказала, що дуже здивована цією заявою ОСОБА_1 і вважає це помстою за те, що вона виступала свідком у суді, коли суд застосовував обмежувальний припис відносно ОСОБА_1 та визнав, що ОСОБА_1 є кривдником по відношенню своєї колишньої дружини та її малолітніх дітей. Так, рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 09.07.2020 виданий обмежувальний припис на 6 місяців стосовно ОСОБА_1 , в якому зазначено, що судом встановлено факти вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_10 та її малолітніх дітей з боку ОСОБА_1 . Харківським апеляційним судом ухвалена постанова, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 09 липня 2020 року про видачу обмежувального припису залишено без змін.

В рішенні Чугуївського міського суду від 09.07.2020 зазначено: «Судом було встановлено обставини вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_4 та її малолітніх дітей з боку ОСОБА_1 ... З урахуванням приписів п. 2, ч. 1, ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд вважає, що малолітня ОСОБА_5 та малолітній ОСОБА_11 є дітьми, які постраждали від домашнього насильства тому, як діти були свідками (очевидцями) такого насильства».

Крім того, їй також відомо, що 22.04.2021 Виконавчим комітетом Чугуївської міської ради Харківської області видано рішення, відповідно до якого визначений спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої ОСОБА_5 , а саме: батько спілкується з донькою один раз на тиждень протягом двох годин у присутності матері або інших родичів з її боку. День та час спілкування визначається за попередньою домовленістю між батьками дитини. Мати малолітньої ОСОБА_9 задля виконання рішення Виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області забезпечує можливість доньки бачитись із батьком без будь-яких обмежень.

Але з урахуванням того, що мати малолітньої ОСОБА_9 є постраждалою від домашнього насилля, вона дуже боїться ОСОБА_1 , а тим більше боїться залишатися із ним наодинці під час їх зустрічей із донькою. Іноді мати дівчинки просила саме ОСОБА_2 супроводжувати їх з донькою на зустрічі із батьком дитини ОСОБА_1 . Звісно, за можливості та за наявності вільного часу вона іноді супроводжувала мати та доньку на зустрічі із батьком, але вона жодним чином не була учасником спілкування, а лише знаходилась осторонь та чекала. Всі зустрічі відбувались на вулиці. Крім того, рішенням Виконавчого комітету визначено, що батько спілкується з донькою один раз на тиждень протягом двох годин у присутності матері або інших родичів з її боку. Тобто, її супровід матері та дитини на зустрічі із батьком не суперечить а ні вимогам закону, а ні рішенню, яким встановлений спосіб спілкування батька та дитини.

Також вимога ОСОБА_1 щодо заборони наближатися на відстань 500 метрів до місця реєстрації та проживання малолітньої ОСОБА_9 є дуже дивною, оскільки малолітня ОСОБА_9 разом зі своєю матір`ю та братом проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тоді як ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Тобто, квартира ОСОБА_2 та квартира, в якій мешкає ОСОБА_9 з сім`єю, знаходяться у сусідніх під`їздах, відстань між під`їздами приблизно 10 метрів, тому вимоги заявника щодо ненаближення на 500 метрів є абсурдними. А щодо заборони перебування у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зазначила, що вказаний будинок належить батькам ОСОБА_8 та ОСОБА_4 - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , і її перебування у їх будинку відбувається лише за їх особистим бажанням як власників, тому взагалі не розуміє, на підставі якого нормативного акту та яким чином заявник ОСОБА_1 може просити суд обмежити її перебування у приміщеннях, які не мають до нього жодного відношення та не є власністю ОСОБА_1 , і чому її приватне життя та її інтереси можуть бути обмежені, а тим більше, не у передбачений законом спосіб.

Їй також відомо, що заявник ОСОБА_1 багато разів звертався до служби у справах дітей Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області із надуманими, хибними заявами про те, що малолітня ОСОБА_9 або перебуває із нетверезими родичами або, що дитина зазнає насильство та про жорстоке поводження з боку рідних.

Таким чином, вона вважає, що заява ОСОБА_1 не підтверджена жодними доказами у відповідності до вимог ЦПК України, безпідставна, подана з метою помсти та з метою тиску і залякування, та більше того, вона не входить до кола осіб, відносно яких може бути застосований обмежувальний припис, а подаючи заяву, ОСОБА_1 став на шлях брехні, перекручування фактів та спотворення обставин, що протирічить принципам правосуддя на засадах поваги до честі та гідності, рівності перед законом та судом.

У судовому засіданні заявник та його представник підтримали заяву, просили заяву задовольнити, пояснивши суду, що ОСОБА_2 проживає в цивільному шлюбі з ОСОБА_8 та є членом родини. Зі слів свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 стало відомо про факти насильства з боку ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_5 .

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судовому засідання зазначила, що будь якого тиску та насильство стосовно доньки заявника не вчиняла, що це помста за її свідчення в іншій справі.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 адвокат Пасмурова І.О. в судовому засіданні зазначила, що жодного факту насильства в судовому засіданні з боку ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_5 не встановлено, та сам факт дружніх стосунків ОСОБА_2 і ОСОБА_8 не підтверджує факту спільного проживання сім`єю.

Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області Алексюк Н.В. в судовому засіданні зазначила, що виконавчим комітетом Чугуївської міської ради Харківської області розглядалася заява ОСОБА_1 про визначення способів його участі у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_5 . Враховуючи думку матері ОСОБА_4 , надані документи, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини та вирішено визначити способи участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої ОСОБА_5 таким чином: батько спілкується з донькою 1 раз на тиждень протягом 2 годин у присутності матері або інших родичів з її боку, при цьому день, час спілкування визначається за попередньою домовленістю між батьками.

Свідок ОСОБА_16 , допитаний в режимі відео конференції, пояснив суду, що він деякий час проживав в сім`ї ОСОБА_6 в смт Кочеток, Чугуївського району, Харківської області та бачив конфлікт: ОСОБА_2 вдарила по обличчю малолітню ОСОБА_5 , по якій причині - йому не відомо, в конфлікт він не втручався. Події були влітку, більш точної дати не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що теж бачив грубу поведінку ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_5 , як ОСОБА_2 забороняла спілкуватись дитині з батьком, закривала їй рот та у грубій формі забрала дитину з спортивного майданчика в смт Кочеток.

Заслухавши пояснення заявника, заінтересованих осіб, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 посилається на те, що надані ним докази, як окремо і в їх сукупності, підтверджують факт вчинення ОСОБА_2 , яка не є членом родини, психологічного насильства по відношенню до його малолітньої доньки ОСОБА_5 , які носять системний і тривалий характер протягом 2021 року, та вважає, що наявні обґрунтовані ризики продовження застосування домашнього насильства щодо до його малолітньої доньки та існує необхідність встановлення декількох заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на неї обов`язків, зокрема, встановлених п. п. 3, 4, 5 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до п. 3, 4, 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема, мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя).

Статтею 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Статтею 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Реєстр ведеться з метою: 1) захисту життєвих важливих інтересів постраждалих осіб, зокрема постраждалих дітей; 2) попередження повторних випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 3) забезпечення здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 4) надання комплексної та своєчасної допомоги постраждалим особам суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 5) обліку випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 6) координації діяльності суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі.

Відповідно до ч. 3, 4 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до роз`яснень, наведених в пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

У порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надав суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства стосовно малолітньої ОСОБА_9 , а також ризиків настання насильства у майбутньому.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірваний 12.05.2020, під час перебування у якому 29.04.2015 народжена дитина донька ОСОБА_9 . Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю за адресом АДРЕСА_1 , разом з дідом ОСОБА_12 , бабою ОСОБА_13 , дядьком ОСОБА_8 . Також заявник вказує, що за цією адресою дуже часто знаходиться ОСОБА_2 , яка нібито є дівчиною ОСОБА_8 . Стосовно питання участі у вихованні та спілкуванні з дитиною заявник звертався до служби у справах дітей, яка винесла рішення стосовно встановлення часу спілкування з дитиною, яке не виконується зі сторони ОСОБА_4 , тому він звернувся до суду з відповідним позовом.

В заяві та в судовому засіданні, заявник посилався на той факт, що при спілкуванні з дитиною він постійно перетинається зі ОСОБА_2 , яка постійно перебуває на його зустрічах з дитиною, постійно здійснює негативний вплив на дитину під час спілкування і на неодноразові зауваження, щоб ОСОБА_2 покинула місце спілкування з дитиною, вона не реагує. Також зазначив, що в присутності дитини ОСОБА_2 неодноразово висловлювала по відношенню до нього дитини різні образливі слова, в тому числі і нецензурною лайкою.

Зі слів ОСОБА_18 йому стало відомо, що ОСОБА_2 говорила дитині образливі слова про нього як батька, різні неправдиві речі та вказувала, що вона разом з ОСОБА_19 та ОСОБА_20 посадять його. При спілкуванні з дитиною безумовно бачив, що дитина чимось налякана, і тільки після спілкування зі свідком ОСОБА_21 йому стала зрозумілою така поведінка дитини. Заявник зазначив, що протиправні дії насильницького характеру зі сторони ОСОБА_2 відбувалися як протягом 2020 року, так і протягом 2021 року.

До показів свідків підтвердження факту насильства суд відноситься критично, оскільки факт насильства повинен підтверджений спеціалістами. Враховуючи те, що конфлікт в цій бувшій сім`ї триває вже довго і неодноразово з дитиною спілкувались спеціалісти і жодного факту насильства з боку ОСОБА_2 виявлено не було.

Окрім того, судом встановлено, що заявник та мати дитини ОСОБА_4 неодноразово зверталися до Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області із заявами про вчинення ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , відповідно, кримінальних правопорушень, однак розслідування у даних кримінальних провадженнях триває, вироки чи постанови про закриття відсутні.

Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у ряді постанов, зокрема у постанові від 12 жовтня 2020 року по справі № 369/12105/19, де залишаючи без змін судове рішення про відмову у видачі обмежувального припису, Верховний Суд вказав, що саме по собі звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Такі висновки містяться у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, в якій Верховний Суд зазначив, що, виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог (факт внесення до ЄРДР заяв), не вказують безумовно на вчинення іншою особою навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Такі ж висновки викладені у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, в якій Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у видачі обмежувального припису, погодився із висновками судів, які відхилили як доказ вчинення насильства щодо заявника та їх малолітніх дітей доводи про наявність кримінальних проваджень, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за зверненнями заявника, оскільки наявність таких відомостей не є доказом вини особи у вчиненні кримінальних правопорушень.

До відповідальності за ст. 173-2 КУпАП ОСОБА_2 не притягувалася, інформація про внесення відомостей до Єдиного державного реєстру щодо випадків вчинення домашнього насильства відсутня, а наявність неприязних стосунків між подружжям не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суд встановлює, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та дає їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів, щоб запобігти домашньому насильству в подальшому.

Відповідно до п. 7, 9 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що заявником не надано належних та допустимих доказів, що заінтересована особа ОСОБА_2 чинить відносно заявника психологічне насильство та що у суду є підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч. ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки заявник на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, клопотання про витребування доказів ним не заявлені, до показів свідків суд віднісся критично, у суду відсутні підстави для задоволення заявлених вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник як на підставу для задоволення заяви, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні заяви за її недоведеністю.

Конфлікт, що має місце між заявником та заінтересованою особою не може бути розцінений судом як факт домашнього насильства, а відносини між колишнім чоловіком та дружиною, які мешкають окремо один від одного та не можуть мирно вирішити питання щодо порядку участі у вихованні дитини, не є такими, за наявності яких суд прийшов би до висновку про вчинення домашнього насильства та необхідність застосування відносно ОСОБА_2 обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчить лише про неприязні стосунки між колишнім подружжям, яке намагається «поділити» спільну дитину.

Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення відомостей про випадки домашнього насильства, погроз життю та здоров`ю, вчиненого ОСОБА_2 відносно заявника ОСОБА_1 , до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства відповідно до положень статті 16 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відсутні також в матеріалах справи і докази того, що вона поставлена на профілактичний облік як кривдник. Суд також не встановив ризиків настання будь-якого насильства з боку заінтересованої особи стосовно заявника або її дитини в майбутньому.

З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник був звільнений при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису, відповідно до правил статті 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 350-1 350-6, 430 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволені заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області, про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя

Повний текст рішення виготовлений 17.12.2021.