ПОСТАНОВА

іменем України

08 червня 2021 року м. Кропивницький

справа № 385/291/20

провадження № 22-ц/4809/833/21

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Черненка В.В.

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Гайворонської міської ради Кіровоградської області, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2021 року у складі судді Ханас М.М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою, в якій просила визнати недієздатним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначити її опікуном.

В обґрунтування заяви посилалася на те, що ОСОБА_3 є її рідним братом та особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства, перебуває на обліку у лікаря психіатра, оскільки страждає на психічне захворювання епілепсію внаслідок родової травми мозку, інтелектуальна неповноцінність. Через хворобу він не розуміє значення своїх дій, не може керувати ними, непрацездатний, потребує постійного стороннього догляду і нагляду. ОСОБА_3 не усвідомлює наслідки своєї поведінки, не орієнтується в простих життєвих ситуаціях в силу психічного розладу. Дані обставини істотно впливають на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому в інтересах забезпечення його особистих немайнових та майнових прав, він потребує встановлення над ним опіки. Однак при її зверненні до заінтересованої особи Гайворонської міської ради Кіровоградської області щодо отримання подання про призначення її опікуном їй було відмовлено. Проте згідно з рішенням міської ради від 30 січня 2020 року №13 виконавчий комітет вирішив звернутися до суду з поданням про призначення опікуном ОСОБА_2 , хоча така не бажає опікуватися ОСОБА_3 , не перебуває з ним у родинних відносинах та є сторонньою особою у відношенні до нього.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати недієздатним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та призначити її опікуном.

Під час розгляду цієї справи, а саме 11 грудня 2020 року, ОСОБА_2 звернулася з клопотанням про призначення її опікуном над ОСОБА_3 обґрунтовуючи його тим, що вона має можливості для виконання обов`язків опікуна, працездатна, матеріально забезпечена, має роботу і, що головне, такою була остання воля ОСОБА_4 матері ОСОБА_5 . У свою чергу ОСОБА_1 таких можливостей не має, її поведінка та інтереси суперечать інтересам ОСОБА_5 , її метою є заволодіння майном свого брата.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Берлін, Німеччина, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , недієздатним.

Призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , опікунами над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем м. Берлін, Німеччина, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Визначено строк дії рішення суду - два роки з дня набрання ним законної сили.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_2 опікуном над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем м. Берлін, Німеччина, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України перегляду та перевірці апеляційним судом не підлягає.

Гайворонська міська рада Кіровоградської областінаправила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.

У судовому засіданні апеляційного суду Сигляк В.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити.

ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Гайворонської міської ради Кіровоградської області у судове засідання свого представника не направив. Про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Колегія суддів постановила ухвалу про слухання справи у відсутності представника заінтересованої особи на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у ГДР та у відомостях про його батьків зазначено: батько - ОСОБА_7 та мати - ОСОБА_4 (т.1 а.с.7).

Відповідно до копій свідоцтв про смерть серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 , виданих 16 січня 2020 року Гайворонським РВ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), вбачається, що батьки ОСОБА_3 померли: батько - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6 , мати - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7 (т.2 а.с.24-2).

ОСОБА_3 хворіє внаслідок післяродової травми мозку, загальний стан розвитку інтелектуальна неповноцінність і особливо резедуальна епілепсія, що підтверджується даними довідки Окружної лікарні психіатрії Лейпциг-Дезен від 08 серпня 1974 року (т.1 а.с.10).

Діагноз хвороби ОСОБА_3 : деменція внаслідок епілепсії, виражені емоційно-вольові порушення, на даний час перебуває на «Д» обліку у лікаря психіатра, є особою з інвалідністю з дитинства ІІ групи безтерміново, що підтверджується даними довідки лікарсько-консультативної комісії Гайворонської центральної районної лікарні від 01 червня 2010 року №156 та довідки Центральної районної лікарні КЗ «Гайворонської ЦРЛ» Кіровоградської області № 30 (т.1 а.с.66, 67).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 14 серпня 2020 року №310 ОСОБА_3 страждає хронічним психічним захворюванням у формі деменції внаслідок епілепсії (згідно МКХ-10, F-02.803), за своїм психічним станом не може розуміти значення своїх дій і розумно керувати ними, потребує накладення опіки, може брати участь у судових засіданнях (т.1 а.с.115-117).

Згідно з актом обстеження житлово-комунальних умов від 24 січня 2020 року за адресою місця проживання ОСОБА_3 , такий проживає у АДРЕСА_1 , за вказаною адресою проживає один, потребує сторонньої допомоги (т.1 а.с.86).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 у м. Вільнюс, Литовська Республіка, у відомостях про її батьків зазначено батьком ОСОБА_7 , матір`ю - ОСОБА_4 (т.1 а.с.8).

23 листопада 2019 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб у Ніжинському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного ТУ юстиції у Чернігівській області, актовий запис № 522, після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 присвоєно прізвище ОСОБА_10 (т.1 а.с.9).

Згідно з довідкою, виданою Гайворонським районним сектором ДМС України № 16/1/Ж від 21 січня 2020 року, з 19 грудня 1992 року по 29 серпня 2007 року ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 82).

Згідно з довідкою, виданою Гайворонською міською радою Гайворонського району Кіровоградської області від 12 травня 2020 року №1177 ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_2 , та на її утриманні перебуває син - ОСОБА_11 , 2008 року народження (т.1 а.с.68).

Відповідно до характеристик, долучених до матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_1 за місцем свого проживання у АДРЕСА_2 зарекомендувала себе з позитивної сторони (т.1 а.с.75, 76).

Відповідно до характеристики, виданої за місцем роботи 12 грудня 2019 року, ОСОБА_1 працює в ПрАТ «ГТРЗ» з 2001 року, на роботі зарекомендувала себе позитивно (т.1 а.с.77).

Згідно з довідкою від 24 січня 2020 року №32, виданою лікарсько-консультативною комісією КЗ «Гайворонська центральна районна лікарня», ОСОБА_1 за станом здоров`я може надавати соціальні послуги і сторонній догляд (т.1 а.с.80).

З актів обстеження житлово-комунальних умов від 24 січня 2020 року та 29 січня 2020 року з фотографіями квартири за адресою місця проживання ОСОБА_1 убачається, що така проживає в АДРЕСА_2 , разом з чоловіком - ОСОБА_9 та сином ОСОБА_11 , загальна площа квартири становить 34,80 кв. м (т.1 а.с.55, 85).

Відповідно до заяви від 19 травня 2020 року ОСОБА_9 надав дозвіл та не заперечив проти оформлення опікунства його дружиною ОСОБА_1 стосовно її рідного брата - ОСОБА_3 (т.1 а.с.90).

Згідно з довідкою про доходи № 739/43/29/03 від 05 травня 2020 року, виданої Управлінням поліції у м. Києві, ОСОБА_9 працює охоронником в даному управлінні та його дохід за березень-квітень 2020 року становив 26 642,78 грн. (т.1 а.с.81).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 вересня 2009 року № НОМЕР_5 , виданого виконкомом Гайворонської міської ради, вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_12 в рівних долях на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.84).

Відповідно до заповіту, посвідченого 24 травня 2016 року державним нотаріусом Гайворонської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області, ОСОБА_4 протягом життя зробила розпорядження, яким все своє нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях з правом довічного проживання в належному їй житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , все інше майно, включаючи речі домашнього вжитку і взагалі все те, на що вона по закону матиме право та що буде їй належати на день смерті, заповіла ОСОБА_3 . Також, позбавила права спадкування належного їй майна ОСОБА_13 (т.1 а.с.58).

24 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася з письмовою заявою до міської ради з приводу призначення їх опікунами над ОСОБА_3 . ОСОБА_2 звернулася з такою заявою 27 січня 2020 року (т.2 а.с.23, 28).

З акту опису майна, належного ОСОБА_3 , складеного 28 січня 2020 року інспектором Органу опіки та піклування Гайворонської міської ради у присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 , убачається, що було здійснено опис майна, належного ОСОБА_3 , встановлено, що житлово-побутові умови проживання ОСОБА_3 у задовільному стані (т.2 а.с.17-22).

Відповідно до подання Органу опіки та піклування виконавчого комітету Гайворонської міської ради Кіровоградської області, яке надійшло на адресу суду 10 грудня 2020 року, у разі визнання ОСОБА_3 недієздатним Орган опіки та піклування вважає за доцільне рекомендувати призначення двох опікунів над ОСОБА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.193, 194).

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви в частині, що оскаржується, суд першої інстанції дійшов висновку, що при встановленні опіки над недієздатним ОСОБА_3 суд вважає доцільним призначити опікуном також і ОСОБА_2 .

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч.1 ст.41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.

Статтею 55 ЦК України передбачено, що опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 ЦПК України).

Частиною першою статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.

Положеннями статті 63 ЦК України закріплено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою; опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.

Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 (далі по тексту - Правила).

У пункті 3.1 Правил зазначено, що при призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки. Опікун або піклувальник призначаються лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

В пункті 68 рішення Європейського Суду з прав людини від 27 березня 2008 року у справі «Штукатуров проти Росії» № 44009/05, в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський Суд з прав людини виходив з того, що в справах осіб, які страждають на психічні розлади, національні суди користуються деякою свободою розсуду: наприклад, вони можуть вживати відповідні процесуальні підходи для забезпечення належного здійснення правосуддя, захисту здоров`я відповідної особи і подібне. Однак такі підходи не повинні зачіпати саму суть права заявника на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції. При оцінці того, чи був необхідним той чи інший процесуальний підхід, такий як слухання без участі особи, Європейський Суд з прав людини бере до уваги всі відповідні чинники, такі, як сутність і складність питань, що розглядалися національним судом, їх значення для особи, реальність загроз для інших чи самої особи в разі слухання за її участі і т. п.

Європейський суд з прав людини звертав увагу, що незважаючи на розумові розлади, особа залишалася відносно самостійною. В таких умовах суд повинен був мати як мінімум короткий візуальний контакт із особою, а краще опитати її. Відтак, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що, вирішуючи справу про визнання особи недієздатною виключно на підставі письмових доказів, не побачивши і не почувши особу, суд порушив право особи на справедливий судовий розгляд, передбачене частиною першою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.73 вказаного рішення).

Про необхідність надання доступу до суду навіть особам, які вже визнані недієздатними, відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошується у п.33 рішення Європейського суду з прав людини від 30 травня 2013 року у справі № 49069/11 «Наталія Михайленко проти України».

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі №2-рп/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 ЗУ «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу): системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи неспроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (пункт 2.2 згаданого рішення). Відповідно до ч.1 ст.29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України (п.2.3 згаданого рішення).

Подібний висновок висловлено у постановах ВС від 22 травня 2019 року у справі №753/4146/18 та від 07 жовтня 2020 року у справі №195/1605/16-ц.

Крім того, при призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб (п.3.1 Правил).

За наведених норм права вбачається, що судом першої інстанції не було дотримано зазначені вимоги.

Оскаржуваним рішенням в частині призначення ОСОБА_2 опікуном над недієздатним ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із висновку, викладеного у поданні Органу опіки та піклування виконавчого комітету Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 21 жовтня 2020 року № 02-30/363, де вказано, що опікунська рада вважає за доцільне погодити бути опікуном саме громадянці ОСОБА_2 .

Проте, колегія суддів вважає викладений у поданні висновок необґрунтованим, оскільки поза увагою суду залишилась та обставина, що в його основу покладений лише той факт, що ОСОБА_2 є спадкоємицею 1/2 будинку після смерті матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 . Однак, належність частки спільного домоволодіння не має абсолютно ніякого відношення до здійснення особою прав як опікуна (т.1 а.с.146-147).

Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , щодо побоювань зловживання ОСОБА_14 правами як єдиного опікуна ОСОБА_3 , враховуючи те, що всі дії щодо недієздатної особи опікун здійснює лише за згодою органу та піклування.

Відповідно до пункту 4.7. Правил опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що вимагають нотаріального засвідчення та спеціальної реєстрації, про відмову від майнових прав, які належать підопічному, поділ майна, поділ, обмін та продаж житлової площі, а також видача письмових зобов`язань тощо. Органи опіки та піклування мають право, якщо це потрібно для захисту інтересів підопічних, обмежувати право одного з батьків або опікуна (піклувальника) розпоряджатися вкладом, внесеним будь-ким на ім`я підопічного.

Колегія суддів вважає помилковим та таким, що не буде сприяти як найкращим інтересам недієздатної особи, висновок суду про доцільність призначення двох опікунів над ОСОБА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки в ході судового розгляду було встановлено, що опікуни мають неприязні відносини та, зокрема, між якими розглядається спір у судовому порядку про визнання недійсним заповіту.

Крім того, ОСОБА_3 був допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції та виявив бажання про призначення для нього опікуна ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви ОСОБА_2 суд першої інстанції викладеного не врахував, не перевірив, чим підтверджуються доводи заявника, належним чином не з`ясував обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про відповідність ОСОБА_2 визначеним законом вимогам до піклувальника.

З метою ефективного захисту прав недієздатного апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанціїв частині, що оскаржується, та відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про призначення опікуном над ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Зазначене відповідно до вимог ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішенняв частині, що оскаржується, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2021 рокускасувати в частині, що оскаржується, та ухвалити нове.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , про призначення опікуном над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем м. Берлін, Німеччина, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2021 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді C.М. Єгорова

В.В. Черненко