Справа №489/623/21 Головуючий суду першої інстанції - Рум`янцева Н. О.
Провадження №22-ц/812/1130/21 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2021 року, ухвалене за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк або АТ КБ «Приватбанк») подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним (а.с.136).

03 червня 2010 року між ОСОБА_1 та Банком укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 02 листопада 2020 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 29 921,63 грн, яка складається з заборгованості за поточним тілом кредита у сумі 18 386,53 грн, заборгованості за простроченим тілом кредита в сумі 6425,96 грн, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 912,78 грн та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 4196,36 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, а також судовий збір в сумі 2102 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2021 року позов Банку задоволено частково.

З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 24 812,49 грн, а також судовий збір в сумі 1743,08 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що між Банком та відповідачем існують договірні правовідносини щодо повернення позичальником тільки тіла кредиту. Доказів погодженого між сторонами розміру відсотків позивачем не надано.

Не погодившись із вказаним рішенням в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини 1 статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки та розмір процентів визначається кредитним договором. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Ст.ст.525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 03 червня 2010 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.22).

Розмір процентів у вказаній заяві сторонами узгоджено не було.

Тарифи з обслуговування карти та Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, ОСОБА_1 у 2010 році не підписувалися, а отже не погоджувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви.

09 вересня 2019 року ОСОБА_1 підписала умови кредитування, відповідно до яких процентна ставка узгоджена з нею склала 42% річних (а.с.23-26).

Протягом дії кредитного договору ОСОБА_1 отримувалося сім карток: 13 квітня 2013 року строком дії до 31 серпня 2016 року, 06 липня 2013 року строком дії до 30 червня 2016 року, 31 липня 2014 року строком дії до 31 липня 2018 року, 15 грудня 2016 року строком дії до 31 липня 2018 року, 08 квітня 2017 року строком дії до 30 вересня 2020 року, 30 травня 2017 року строком дії до 31 березня 2021 року та 10 вересня 2018 року строком дії до 31 липня 2022 року.

13 квітня 2013 року на кредитну картку було встановлено кредитний ліміт у сумі 500 грн, який того ж дня зменшено до 300 грн, 14 липня 2013 року його збільшено до 1000 грн, 24 жовтня 2013 року - до 2000 грн, 15 березня 2017 року - до 5000 грн, 01 липня 2017 року - до 8000 грн, 06 липня 2017 року - до 8500 грн, 05 жовтня 2017 року - до 25 000 грн і цього ж дня ліміт зменшено до 12 000 грн, 03 квітня 2020 року ліміт зменшено до 0 грн (а.с.20).

Отримання відповідачем кредитних коштів та здійснення нею погашень за кредитним договором підтверджено випискою по банківському рахунку (а.с.61-135).

Згідно з розрахунком позивачастаном на 02 листопада 2020 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 29 921,63 грн, яка складається з заборгованості за поточним тілом кредита у сумі 18 386,53 грн, заборгованості за простроченим тілом кредита в сумі 6425,96 грн, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 912,78 грн та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 4196,36 грн. Вказаний розрахунок складений з 13 квітня 2013 року до 02 листопада 2020 року.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Банку про стягнення відсотків через їх непогодження з відповідачем є помилковим, оскільки з 09 вересня 2019 року вони були погоджені.

Матеріали справи свідчать, що у зазначену дату ОСОБА_1 підписала умови кредитування, відповідно до яких процентна ставка за кредитним договором становить 42% річних. Отже нарахування Банком відсотків з вказаної дати є обґрунтованим.

Проте, як свідчать досліджені докази у позивача, з урахуванням стягнення судом першої інстанції суми тіла кредиту у розмірі 24 812,49 грн, відсутні підстави для стягнення з відповідача відсотків, оскільки стягнута судом сума є більшою ніж загальний борг відповідача за тілом кредита та відсотками.

Згідно з наданим розрахунком Банку та випискою по рахунку відповідача з урахуванням здійснених відповідачем погашень станом на 02 листопада 2020 року ОСОБА_1 мала заборгованість за кредитом у сумі 21 583,15 грн та заборгованість за процентами в сумі 3064,87 грн, що разом становить 24 648,03 грн.

Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що у позивача відсутні підстави для стягнення з відповідача вказаної ним заборгованості за відсотками, оскільки стягнута судом першої інстанції заборгованість за вказаним кредитним договором покриває загальну заборгованість відповідача за тілом кредиту та відсотками.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог Банку про стягнення відсотків підлягає скасуванню, оскільки викладені судом мотиви відмови не відповідають обставинам справи.

У зв`язку з цим колегія суддів в указаній частині ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог через їх безпідставність, бо стягнута судом першої інстанції сума заборгованості враховує суму заборгованості за відсотками.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2021 року в частині вирішення позовної вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором відмовити через їх безпідставність.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 04 червня 2021 року.