Справа № 509/4639/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року. Суддя Овідіопольського районного суду Одеської області Гандзій Д.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ :

21 вересня 2020 року, позивач ОСОБА_1 , звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із вищевказаною позовною заявою, в якій просив суд: визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:003:0140, за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва двоповерхового житлового будинку, загальною площею 780 кв.м., що розташований на вказаній земельній ділянці, визнати за відповідачкою ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:003:0140, за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва двоповерхового житлового будинку, загальною площею 780 кв.м., що розташований на вказаній земельній ділянці.

17 грудня 2021 року справа надійшла на адресу суду з Одеського апеляційного суду після скасування попередньої ухвали суду для продовження розгляду.

Вважаю, що пред`явлена позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки не відповідає вимогам ст. 177 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна;

Відповідно до ч. 2 ст. 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

В своїй Постанові від 11 квітня 2019 року (справа № 712/13263/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору - на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності) в інтересах яких заявлено вимоги (принцип диспозитивності цивільного судочинства).

Як наголошує у своїх рішеннях ЄСПЛ кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно до конвенціи?ноі? практики ЄСПЛ суду з прав людини - право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, які повинні також бути пропорціи?ними, щоби законна мета застосованого обмеження не зводила нанівець зміст конвенціи?ного права на суд. Право на доступ до суду повинно бути практичним і ефективним, що у світлі недопущення зловживання процесуальним правом також означає позитивнии? обов`язок держави, у тому числі суду, забезпечити ефективнии? розгляд справи після відкриття провадження у справі.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожніи? стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другоі? сторони, справи «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands», рішення ЄСПЛ від 27 жовтня1993 р., заява No 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland», рішення ЄСПЛ від 23 жовтня1996 р., заява No 17748/91, п. 38.

Обмеження права на доступ до правосуддя відповідатимуть п. 1 ст. 6 Конвенціі? за умови, що вони мають законну мету і що існує розумна співмірність між засобами, що використовуються, і поставленою метою, справа «Бруаль Гомес де ля Торре проти Іспаніі?» (рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року).

Обов`язком заінтересованоі? сторони є прояв особливоі? старанності при захисті своі?х інтересів, справа «Тои?шлер проти Германіі?» (Тeuschler v. Germany), заява No 47636/99 (рішення ЄСПЛ від 04 жовтня 2001 року).

Заявник зобов`язании? демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо и?ого, утримуватися від використання прии?омів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання, справа «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспаніі?» (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 р.).

Принцип змагальності процесу означає, що кожніи? стороні повинна бути надана можливість ознаи?омитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них, справа «Ruiz-Mateos проти Іспаніі?», рішення ЄСПЛ від 23 червня 1993 року (заява № 12952/87, п. 63).

Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь діі? щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні, справи «Цихановськии? проти Украі?ни» (рішення ЄСПЛ від 6 вересня 2007 року, заява № 3572/03), та «Коновалов проти Украі?ни» (рішення від 18 жовтня 2007, заява № 13242/02).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору, а нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Це не є порушенням прав учасників спору. Європейський суд з прав людини у своїй практиці висловлював правову позицію про те, що обмеження доступу до суду з метою запобігання зловживанню процесуальними засобами також загалом може визнаватися таким, що має легітимну мету (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Моннелл і Морріс проти Сполученого королівства.)

Статтею 43 ЦПК України передбачені права та обов`язки учасників справи.

Учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Частинами 1,3,4 статті 44 ЦПК України передбачено - учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Судом встановлено, що в позовній заяві позивачем ОСОБА_1 , визначено ціну позову у розмірі 2243700 грн.

Позивач ОСОБА_1 при подачі позовної заяви не в повній мірі сплатив судовий збір відповідно до Закону України «Про судовий збір», що складає за звернення до суду фізичною особою із позовною заявою майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, враховуючи визначену позивачем ОСОБА_1 ціну позову 2243700 грн. 1 % від ціни позову складає 22437 грн., отже в даному випадку позивачу необхідно сплатити максимальну суму судового збору, що складає: (10510 грн. - 840,80 грн. сплачені позивачем кошти при подачі позовної заяви) = 9659,20 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175, 177 ЦПК України, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись ч. 1 ст.185 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - залишити без руху.

Роз`яснити позивачу, що у разі невиконання вимог даної ухвали суду в с

трок протягом десяти днів з дня її отримання, позовна заява вважатиметься неподаною та буде повернута позивачу зі всіма додатками до неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Гандзій Д.М.