РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 року

м. Рівне

Справа № 564/2797/19

Провадження № 22-ц/4815/219/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Хилевича С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Державне підприємство «Костопільське лісове господарство»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2020 року, ухвалене в складі судді Левчук В.В., повний текст рішення складено 16.11.2020 року у справі №564/2797/19,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Костопільське лісове господарство», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, завданої протиправними діями.

Позов мотивований тим, що з 01.07.2009 до 12.09.2019 працював на ДП «Костопільський лісгосп» на різних посадах, остання - головний лісничий. Згідно наказу директора ДП «Костопільське лісове господарство» від 23.07.2019 №96-в ОСОБА_2 , у зв?язку із вибуттям останнього у відпустку, виконання обов`язків директора покладено на нього - головного лісничого лісгоспу ОСОБА_1 на період з 29.07.2019 по 18.08.2019.

Наказом директора від 12.09.2019 № 193-к його було звільнено з роботи згідно п.1-1 ст.41 КЗпП України за винні дії як керівника підприємства, внаслідок чого заробітна плата виплачувалась несвоєчасно. Вважає звільнення незаконним, оскільки відповідно до його посадової інструкції він є лише заступником директора і мав ряд повноважень як головний лісничий, а обов?язки директора виконував тимчасово. Зазначає, що обов?язки по нарахуванню і виплати заробітної плати було покладено на велику кількість інших посадових осіб і він, як виконуючий обов?язки директора, підписав усі необхідні документи на виплату заробітної плати, а головний бухгалтер підприємства запевнила, що заробітна плата виплачується вчасно і у повному обсязі. Вказує, що його звільнення відбулось з порушенням законодавства, зокрема у нього не було відібрано пояснень, звільнення відбулось без погодження Рівненського обласного управління лісового та мисливського господарства, без згоди профспілкового комітету та в період перебування його на лікарняному.

Просив суд про задоволення позову.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Костопільське лісове господарство», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, завданої протиправними діями залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не довів належними доказами наявності у позивача статусу керівника підприємстав і його винних дій внаслідок чого заробітна плата виплачувалась несвоєчасно. Вказує про відсутність в діях ОСОБА_1 винних дій спрямованих на несвоєчасну виплату заробітної плати. Покликається на те, що його дії щодо прострочення виплати заробітної плати працівникам на один день є неспівмірним застосованому стягненню до тяжкості вчиненого проступку.

Крім того, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує, що рішення суду законне та обгртунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення не відповідає.

Установлено, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем з 01.07.2009 до 12.09.2019.

З 01.04.2016 призначений на посаду головного лісничого ДП «Костопільське лісове господарство».

Наказом директора ДП «Костопільське лісове господарство» від 23.07.2019 №96-в ОСОБА_2 , у зв?язку із вибуттям останнього у відпустку, виконання обов`язків директора покладено на головного лісничого ОСОБА_1 на період з 29.07.2019 по 18.08.2019.

Наказом директора ДП «Костопільське лісове господарство» від 12.09.2019 №193-к звільнено ОСОБА_1 , головного лісничого лісгоспу з 12 вересня 2019 року за винні дії, внаслідок чого заробітна плата виплачена несвоєчасно п.1-1 ст.41 КЗпП України.

Згідно п.8.1. Статуту ДП «Костопільське лісове господарство» органом управління підприємства є його директор, який самостійно вирішує всі питання діяльності підприємства (п. 8.3. Статуту).

Відповідно до п. 8.4. Статуту директор Підприємства: здійснює керівництво Підприємством; несе повну відповідальність за стан діяльності Підприємства; діє без доручення від імені Підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними та фізичними особами; розпоряджається коштами та майном Підприємства відповідно до чинного законодавства України; укладає договори та контракти; видає від імені Підприємства довіреності; відкриває в установах банків розрахункові та інші рахунки; видає накази з питань діяльності Підприємства; організовує виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність підприємства відповідно до мети та основних напрямків його діяльності та інше.

Так пунктом 8.5. Статуту передбачено, що у разі відсутності директора, тимчасове виконання обов`язків керівника Підприємства покладається на головного лісничого, а в разі його відсутності на головного інженера, згідно з наказом.

Пунктом 5.1. Колективного договору на 2019 рік Державного підприємства «Костопільське лісове господарство» передбачено, що адміністрація (директор) зобов`язується здійснювати оплату праці працівників на підприємстві згідно з чинним законодавством, Галузевою угодою та цим колективним договором.

Виплата заробітної плати здійснюється в робочі днів два рази на місяць: 07 числа та 23 числа місяця.

Пунктом 5.25 Колективного договору передбачено, що підприємство зобов`язано виплачувати заробітну плату в першочерговому порядку перед іншими платежами. Не допускати її затримки та виникнення заборгованості.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (провадження № 14-157цс19) зроблено висновок, що «роботодавець не може ставити у вину працівникові та притягати його до дисциплінарної відповідальності у випадку невиконання обов`язків, які не обумовлені трудовим договором і про які працівник не був проінформований належним чином».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2018 року в справі № 761/6874/17 (провадження № 61-1452св18) зазначено, що «відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року у справі № 664/2820/15-ц (провадження № 61-19602св18) зроблено висновок, що «ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок».

Відповідно до ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, зокрема винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати.

Виходячи зі змісту п. 1-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України один лише факт несвоєчасності виплати заробітної плати не свідчить про наявність правових підстав для звільнення особи за цією статтею.

Для звільнення особи за п. 1-1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України суд повинен встановлювати, чи була особа керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності, а також, необхідний факт винних дій особи з несвоєчасної виплати заробітної плати працівникам.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про оплату праці» за порушення законодавства про оплату праці винні особи притягаються до дисциплінарної, матеріальної, адміністративної та кримінальної відповідальності згідно з законодавством.

Згідно зі ст. 41 КУпАП України порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, у тому числі колишнім, на їхню вимогу документів стосовно їх трудової діяльності на даному підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця, необхідних для призначення пенсії (про стаж, заробітну плату тощо), визначеного Законом України "Про звернення громадян", або надання зазначених документів, що містять недостовірні дані, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення, а також інші порушення вимог законодавства про працю, -

тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, зокрема в разі: порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі, - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 КК України безпідставна невиплата заробітної плати, стипендії, пенсії чи іншої установленої законом виплати громадянам більш як за один місяць, вчинена умисно керівником підприємства, установи або організації незалежно від форми власності чи громадянином - суб`єктом підприємницької діяльності, -

карається штрафом від п`ятисот до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Убачається, що 109 працівникам підприємства заробітна плата за липень 2019 року виплачена 08.08.2019 замість 07.08.2019, що підтверджується відомостями нарахування коштів від 08 серпня 2019 року (заробітна плата та аванси) та платіжними дорученнями на її виплату від 08.08.2019.

Відомості на виплату готівки працівникам складені 31.07.2019.

Відповідно до Детальної інформації про юридичну особу керівником ДП «Костопільське лісове господарство» є ОСОБА_2 (а.с.12)

Вирішуючи, під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників які підпадають під дію зазначеного пункту, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що позивач прийнятий на посаду головного лісничого підприємства і лише на період відпустки керівника підприємства виконував його обов`язки, а відтак в розумінні п.1-1 ст.41 КЗпП України ОСОБА_1 не є керівником підприємства. А отже, позивач як головний лісничий, з посади якої він був звільнений, не підпадає під дії пункту 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Крім того, станом на час ухвалення рішення відповідачем не надано жодного судового рішення, яким би встановлювалась вина позивача у несвоєчасній виплаті заробітної плати працівникам Державного підприємства «Костопільське лісове господарство».

Також не надано доказів того, що позивач притягувався до дисциплінарної, матеріальної, адміністративної або кримінальної відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати або виплати заробітної плати в розмірах, нижчих від установленого законом розміру заробітної плати, а також доказів тому, що затримка виплати заробітної плати на підприємстві на один день виникла саме з винних (умисних чи необережних) дій в.о. директора ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в результаті несвоєчасної виплати заробітної плати, будь-яких негативних наслідків не наступило в тому числі і матеріальних.

Покликання відповідача на акт управління Держпраці у Рівненській області інспекційного відвідування юридичної особи №РВ998/949/АВ від 31 жовтня 2019 року як доказ винних дій позивача, апеляційний суд вважає неспроможним, оскільки вказаний акт містить лише висновки що має місце нерегулярна виплата заробітної плати працівникам ДП «Костопільське лісове господарство» за серпень-вересень 2019 року та не містить будь-яких даних щодо винних дій позивача за цей період.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу, на те що оспорюваний наказ №193-к від 12 вересня 2019 року не містить, коли та якими самими конкретними винними діями головного лісничого лісгоспу ОСОБА_1 було допущено порушення трудової дисципліни, внаслідок чого заробітна плата виплачена несвоєчасно.

Крім того, при розгляді судом даної справи було встановлено і недотримання самого порядку застосування дисциплінарного стягнення, яким є звільнення з роботи.

Так, ст.149 КЗпП України зобов`язує власника або уповноважений ним орган до застосування дисциплінарного стягнення зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Проте, відповідачем не надано суду доказів дотримання цієї вимоги.

Вищевказані обставини належним чином не були враховані при виданні наказу про звільнення позивача з посади головного лісничого підприємства.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембург», «Надбала проти Польщі» зазначив про те, що у разі незаконного звільнення працівника є доведеним факт заподіяння моральної шкоди.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

При визначенні розміру моральної шкоди, апеляційний суд враховує подані сторонами докази, ступінь моральних страждань та переживань, втрату нормальних життєвих зв`язків внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, та виходячи з принципів виваженості, розумності та справедливості дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

П.4 При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, тощо).

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Враховуючи, що рішення роботодавця щодо звільнення позивача є незаконним, апеляційний, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно довідки наданої відповідачем вбачається, що в липні та серпні 2019 року, які передували події, позивачу виплачено 60478,94 грн. (без врахування відпускних та матеріальної допомоги). Період вимушеного прогулу позивача складає з 13.09.2019 року по 17 червня 2021 року, тобто 441 робочих дня. (60478,94 грн : 35 відпрацьованих робочих днів = 1727,97 грн. середньоденний заробіток) .

Таким чином, на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 762034,64 грн.(1727,97 грн. х441 дн. = 762034,64 грн)

Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону та практики його застосування уваги не звернув, у зв`язку з чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права, за наведеного апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити з наведених вище підстав.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позову позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 1536,80 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 2522,40 грн., проте сплачено ним лише 2522,40 грн. при подачі апеляційної скарги. В частині поновлення на роботі позивач звільнений від сплати судового збору .

Враховуючи, що позов задоволено, судовий збір необхідно стягнути з відповідача у розмірі 14407,50 грн. з врахуванням положень п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».та ч.2,6 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, ст.235 КЗпП України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково .

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Костопільське лісове господарство», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, завданої протиправними діями задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора Державного підприємства «Костопільське лісове господарство» від 12.09.2019 № 193-к «Про звільнення ОСОБА_1 »

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного лісничого Державного підприємства «Костопільське лісове господарство» з 13.09.2019 року.

Стягнути з Державного підприємства «Костопільське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 762 034,64 грн., (сімсот шістдесят дві тисячі тридцять чотири грн. 64 коп) що визначено без утримання передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Костопільське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 2000 грн. ( дві тисячі грн) заподіяної моральної шкоди.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з Державного підприємства «Костопільське лісове господарство» у дохід держави судові витрати в сумі 1536,80 грн. за розгляд справи судом першої інстанції та 11885,10 грн. понесених у зв`язку з розглядом справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з Державного підприємства «Костопільське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2522,40 грн понесених при подачі апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 червня 2021 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Хилевич С.В.

Шимків С.С.