Справа № 509/2812/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року смт Овідіополь

Суддя Овідіопольського районного суду Одеської області Бочаров А.І., розглянувши заяву адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви,-

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2021 року до канцелярії Овідіопольського районного суду Одеської області адвокатом Бойко А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, відповідно до якої заявник просить суд:

-накласти арешт та заборону відчуження на об`єкт нерухомого майна, квартиру загальною площею 41,15 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (будівельний номер 114);

-заборонити будь-яким держаним реєстраторам, державним або приватним нотаріусам, та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з відчуження, передачі до статутного капіталу передачі в оренду, та (або) в користування за будь-якими угодами об`єкт нерухомого майна, квартиру загальною площею 41, 15 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (будівельний номер 114);

-заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії з вселення у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (будівельний номер 114), будь-яких осіб.

-заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії з виселення ОСОБА_1 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (будівельний номер 114).

В обґрунтування заяви заявник зазначає, що 17.07.2020 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області по справі № 509/3297/19 було задоволено позовну заяву ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

18.08.2020 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області було виправлено помилку, допущену в оскаржуваному рішенні, та замість невірного номеру квартири АДРЕСА_3 зазначено номер квартири АДРЕСА_4 (будівельний №240).

18.09.2020 року ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на квартиру № НОМЕР_1 (будівельний № НОМЕР_2 ) за адресою: АДРЕСА_5 , на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

12.10.2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду апеляційне провадження по справі було відкрито.

12.02.2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду було вжито заходи забезпечення позову шляхом:

- заборони відчуження об`єкту нерухомого майна, а саме квартири № НОМЕР_1 (будівельний № НОМЕР_2 ) за адресою: АДРЕСА_5 , на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

- заборони будь-яким державним реєстраторам, державним або приватним нотаріусам, та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з відчуження, передачі до статутного капіталу, передачі в оренду, та (або) користування за будь-якими угодами об`єкт нерухомого майна: квартири№ НОМЕР_1 (будівельний № НОМЕР_2 ) за адресою: АДРЕСА_5 , на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області;

- заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії з вселення у квартиру АДРЕСА_4 (будівельний № НОМЕР_2 ) за адресою: АДРЕСА_5 , на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області будь-яких осіб.

Вжиття заходів забезпечення позову були зумовлені наступними подіями.

05.02.2021 року невідомі особи намагались проникнути у квартиру АДРЕСА_6 та належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу паю від 05.02.2020 року.

Під час з`ясування обставин, за яких такі особи вчиняють дії з взлому вхідних дверей квартири та проникнення до неї, представниками ОК «Радуга 3» було встановлено, що дані невідомі особи, начебто є представниками власника квартири ОСОБА_2 , яка, до речі, вже тривалий час перебуває у Російській Федерації.

В якості підтвердження наявності в їх довірителя права власності на вказану квартиру, та на підтвердження своїх повноважень, невідомі раніше особи надавали витяг з ЄДР речових прав на нерухоме майно, та довіреність, видану на території РФ.

09.06.2021 року постановою Одеського апеляційного суду рішення Овідіопольського районного суду Одеської області по справі № 509/3297/19 від 17.07.2020 року залишено без змін та скасовано заходи забезпечення, вжиті Одеським апеляційним судом ухвалою від 12.02.2021 року.

Внаслідок чого станом, в обґрунтування заяви, представник заявника зазначив, що на сьогодні ОСОБА_2 вже знову намагається в примусовому порядку виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_4 , хоча порядок вселення та виселення не був врегулюваний рішеннями судів, в той же час в квартирі знаходиться майно позивача також як власника квартири, який до того ж отримавши квартиру в стані «від будівельників» зробив в ній ремонт та встановив необхідну техніку.

Також представник заявника, зазначила про те, що договір, укладений з ОСОБА_1 є дійсним, не оскарженим в судовому порядку.

На думку заявника, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, так як є велика ймовірність, що спірний об`єкт нерухомого майна може бути відчужено на користь третіх осіб разом з майном, яке знаходиться в квартирі, що призведе до порушення прав ОСОБА_1 , а також існує реальна загроза того, що ОСОБА_2 в примусовому порядку здійснить вселення до квартири АДРЕСА_4 , відтак з метою недопущення протиправного подальшого відчуження об`єкту нерухомого майна, вселення до спірної квартири будь-яких невідомих осіб та псування/відчуження майна, яке знаходиться у квартирі, вважає, що існують усі підстави для забезпечення позову.

З огляду на викладене заявник збирається звернутись до суду з позовом про визнання право власності на квартиру та визнання право власності на рухоме майно, яке знаходиться в квартирі.

Вивчивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1-2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пленум ВСУ в своїй постанові №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» в пункті 2 передбачає, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч.1 ст.152 ЦПК України перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, встановлених ч.4 ст.152 ЦПК України.

Пленум ВСУ у вищезазначеній постанові також зазначає, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальнее відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що у випадку оскарження в судовому порядку виконавчого напису нотаріуса шляхом подання позову про визнання його таким, що не підлягає виконанню, застосування заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі такого виконавчого напису є адекватним та ефективним способом забезпечення позову (постанови від 25.02.2019 у справах № 924/789/18 і № 924/790/18, від 11.10.2019 у справі № 910/4762/19, від 19.02.2020 року у справі № 520/10670/18, від 21.02.2020 у справі № 910/9498/19, від 17.09.2020 у справі № 910/72/20, від 30.09.2020 у справі № 910/19113/29, від 30.11.2020 у справі № 910/217/20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, в даній справі підлягає застосуванню така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких вона буде звертатися до суду.

Згідно ч. 1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Таким чином, оскільки заявник має намір звернутись до суду з позовом про визнання право власності на квартиру та визнання право власності на рухоме майно, суд приходить висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню в повному обсязі, так як не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника.

Задовольняючи заяву заявника, суд зауважує та тому, що будь-яке вселення та виселення з житла повинно відбуватись з певним порядком, за яким встановлюється можливість звільнити нерухоме майно від речей, що знаходяться в ньому.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 , виходячи з наданих документів, набула права власності на квартиру, яка знаходилась у фактичному користуванні інших осіб, суд вважає вимоги щодо заборони вселення та виселення пропорційними та спрямованими на забезпечення виконання рішення.

Стосовно арешту суд вважає за необхідне заборонити будь-яке відчуження спірного майна.

Окрім того, судом з урахуванням обставин справи не встановлено підстав для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.149-153, 260, 261, 263 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву адвоката Бойко А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви - задовольнити.

- накласти арешт та заборону відчуження наоб`єкт нерухомого майна, квартиру загальною площею 41, 15 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити будь-яким держаним реєстраторам, державним або приватним нотаріусам, та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з відчуження, передачі до статутного капіталу передачі в оренду, та (або) в користування за будь-якими угодами об`єкт нерухомого майна, квартиру загальною площею 41,15 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії з вселення у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , будь-яких осіб.

- заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії з виселення ОСОБА_1 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання копії даної ухвали шляхом подання апеляційної скарги.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Відповідно до ч.1 ст.157 ЦПК України ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчогопровадження.

Суддя А.І.Бочаров