КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/6879/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Музичко С.Г., Болотова Є.В.,

при секретарі Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни, треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Селезньова Олена Марківна, про визнання договору відступлення прав вимоги не дійсним, скасування рішень та записів про державну реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір від 03.11.2015 року, укладений між ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС» та ОСОБА_1 про відступлення прав вимоги, на підставі якого 04.02.2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: на квартиру у АДРЕСА_1 ; скасувати рішення 28070605 від 04.02.2016 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. та скасувати запис про право власності №13132184 від 04.02.2016 року; скасувати рішення 28301019 від 17.02.2016 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. та скасувати запис про право власності №13305528 від 17.02.2016 року; скасувати рішення 31502449 від 21.09.2016 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селезньовою О.М. та скасувати запис про право власності

№ 16.09.2016 від 16.09.2016; судові витрати покласти на відповідачів.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» 09.08.2007 року укладено кредитний договір №014/2080/82/59019, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 367 200 доларів США на строк до 09.08.2017 року зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитними коштами, який був забезпечений договором іпотеки від 09.08.2007 року за реєстровим номером 4995.

Відповідно до пункту 3.1 Договору іпотеки від 09.08.2007 року предметом Іпотеки за цим Договором є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_3 .

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначала, що 26.05.2011 року Оболонським районним судом м. Києва ухвалено рішення по справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення коштів у розмірі 4 077 804 грн. 68 коп.

19.03.2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві - Бочковським Т.О. відкрито виконавче провадження щодо стягнення з неї ( ОСОБА_2 ) на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошових коштів у розмірі 4 077 804 грн. 68 коп.

(ВП №46871875).

30 березня 2019 року з метою забезпечення повного виконання цього виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 у межах суми звернення стягнення 4 077 804 грн. 68 коп. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Вказувала, що Головний державний виконавець ВПВР УДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Лозова А.І., на виконанні у якої перебувало виконавче провадження №46871875, з метою виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26.05.2011 року по справі №2-145/2011 щодо стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 4 077 804 грн. 68 коп. прийняла рішення щодо реалізації квартири, яка була предметом Іпотеки за кредитним договором

№014/2080/82/59019 від 09.08.2007 року, укладеним між боржником - ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції «Райффайзен Банк Аваль».

24.09.2015 року служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації на запит головного державного виконавця ВПВР УДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лозової А.І. щодо реалізації квартири, яка була предметом іпотеки і в який проживала позивачка разом зі своєю родиною, повідомила про відмову у наданні дозволу на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в зазначеній квартирі проживають і мають право користування малолітні діти боржника - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Проте, її ( ОСОБА_2 ) 19.02.2016 року разом з чоловіком та неповнолітніми дітьми виселено з вищезазначеної кватири групою осіб, які повідомили її ( ОСОБА_6 ), що дані заходи ними вчинено у зв`язку з наявністю боргу перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а виселення відбувається в рамках виконавчого провадження на виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26.05.2011 року в справі №2-145/2011.

Також вказувала, що у січні 2019 року вона випадково дізналась про розшук її як боржника за виконавчим провадженням №46871875.

Таким чином, позивачка дізналася, що виселення її з квартири здійснено не в рамках виконавчого провадження, оскільки виконавче провадження №46871875 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 075 984 грн. 68 коп. та судових витрат в сумі 1 820 грн., а всього - 4 077 804 грн. 68 коп. перебуває на виконанні в відділі примусового виконання рішень.

У зв`язку з чим позивачка була змушена звернутися до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір від 03.11.2015 року, укладений між ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС» та ОСОБА_1 про відступлення прав вимоги, на підставі якого 04.02.2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме, на квартиру у АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Скарга обґрунтована тим, що оскільки спірна квартира територіально відноситься до Оболонського району м. Києва, то Шевченківський районний суд м. Києва вирішив справу з порушенням правил підсудності. Оскільки вона належним чином не була повідомлена місцевим судом про день та час розгляду справи і не приймала участі у справі, то з поважних причин не могла заявити про непідсудність цієї справи Шевченківському районному суду

м. Києва.

Вказує, що суд, вирішуючи питання про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, помилково послався на норми права, які регламентують правовідносини з відступлення права грошової вимоги (факторингу), яким притаманна оплатність і наявність дисконту або грошової вигоди в іншій формі.

Також вважає, що суд не надав належної оцінки спірному договору і судом помилково застосовані до правовідносин норми ст.ст.1077, 1088 ЦК України, які до даних відносин не підлягають застосуванню.

Крім того, суд, мотивуючи своє рішення, помилково послався на те, що нотаріусом Гембарською С.І. була здійснена реєстрація речових прав ОСОБА_1 на дану квартиру нібито всупереч вимогам п.1.9, 1.10 глави 2 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» щодо необхідності для оформлення правочину дозволу органу опіки та піклування на виселення та зняття з реєстрації цих дітей, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що відповідачка - приватний нотаріус Гембарська С.І. і представник відповідача ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» під час розгляду справи заявили суду про застосування строку позовної давності до вимог позивачки, проте суд відмовився застосувати строк давності, невмотивовано пославшись на те, що позивачка про існування спірних договору про відступлення права за договором іпотеки і рішення державних реєстраторів дізналася лише у лютому 2019 року.

Наголошує, що адвокат позивача навмисно ввів місцевий суд в оману з приводу часу та обставин отримання позивачем інформації про відступлення на її користь права вимоги за іпотечним договором, а також обставин звільнення нею спірної квартири, оскільки в дійсності позивачка та її чоловік ОСОБА_7 достеменно дізналися про придбання нею прав вимоги за кредитним та іпотечними договорами з вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в договірному порядку на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яка була отримана ними 05.11.2015 року.

Крім цього документу, обізнаність позивачки з договорами поступки прав вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки, а також про набуття нею спірної квартири на підставі договору іпотеки підтверджується підписаними між ними угодою про наміри врегулювати спір мирним шляхом від 16.02.2016 pоку, укладеною між нами мировою угодою від 19.02.2016 року і нотаріально посвідченою заявою позивача і її чоловіка від 19.02.2016 року про отримання від неї коштів в сумі еквівалентній 50 000 доларів США, як різниці у вартості квартири і заборгованості за кредитом. 19.02.2016 року позивачка разом із своєю родиною добровільно звільнила спірну квартиру.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення, а саме:

- скасувати рішення 28070605 від 04.02.2016 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. та скасувати запис про право власності №13132184 від 04.02.2016 року;

- скасувати рішення 28301019 від 17.02.2016 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.Ї. та скасувати запис про право власності №13305528 від 17.02.2016 року;

- скасувати рішення 31502449 від 21.09.2016 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_2 , прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селезньовою О.М. та скасувати запис про право власності від 16.09.2016 року.

Скаргу обґрунтовувала тим, що зважаючи на відсутність єдиної правової позиції суддів та наявність ризиків неоднозначного трактування абз.2, ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вважає, що задоволення позовних вимог про скасування рішення (та відповідного запису) державного реєстратора дозволить більш впевнено розраховувати на ефективний спосіб захисту порушених прав позивачки.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якій просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_9 відмовити в повному обсязі та зазначає, що в апеляційній скарзі вказано, що судом помилково застосовані до правовідносин поступки прав вимоги за договором іпотеки норми ст.1077, 1088 ЦК України, проте слід зазначити, що ст.1088 ЦК України судом першої інстанції не застосовувалась і жодного посилання на цю статтю в рішенні суду не міститься.

Також зазначає, що суд детально дослідив договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 03.11.2015 року, укладений між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_1 та враховуючи правову позицію Великої палати Верховного суду (постанова від 11.09.2018 у справі №90/968/16), зробив правильні висновки про те, що зазначений Договір порушує вимоги ч.2 ст.1083 та ч.3 ст.1079 ЦК України.

Вказує, що матеріалами справи підтверджено, що зобов`язання у боржника ОСОБА_2 перед Райфайзен Банк Аваль було в грошовому вимірі, а відчужили у боржника майно (квартиру) треті особи саме внаслідок оспорюваного правочину - Договору переуступлення права вимоги.

Щодо тверджень ОСОБА_1 відносно навмисного введення адвокатом позивачки місцевого суду в оману з приводу часу та обставин отримання позивачем інформації про відступлення на користь ОСОБА_1 права вимоги за іпотечним договором, то такі твердження є голослівними та порушують основний конституційний принцип «презумпції невинуватості».

Адвокат Даценко Т.М. , яка представляла інтереси позивачки в першій інстанції, надала суду ті докази, які були надані їй позивачкою, крім того було зібрано додаткові докази шляхом направлення адвокатських запитів. Про факт укладення «мирової угоди» між відповідачем 2 та позивачкою під час розгляду справи судом першої інстанції адвокату не було відомо.

Вказує, що апелянт, зазначаючи що позивачка і її чоловік знали про придбання ОСОБА_1 прав вимоги, оскільки начебто отримували 05.11.2015 року вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки в договірному порядку, не надає жодного належного та допустимого доказу в розумінні ст.ст.77-78 ЦПК України на підтвердження своїх голослівних тверджень.

ОСОБА_2 разом з чоловіком та неповнолітніми дітьми була виселена з вищезазначеної кватири групою осіб, які повідомили ОСОБА_6 , що дані заходи ними вчинено у зв`язку з наявністю боргу перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а виселення відбувається в рамках виконавчого провадження на виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26.05.2011 у справі №2-145/2011.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що не було встановлено отримання ОСОБА_2 повідомлення про отримання вимоги про усунення порушень та з того, що в квартирі, яка була предметом іпотеки на момент переходу права власності, були зареєстровані неповнолітні діти, а орган опіки та піклування дозволу на виселення та зняття з реєстрації не надавав.

Щодо скасування рішень про державну реєстрацію прав на квартиру, суд вказував, що в матеріалах справи відсутні докази того, що у позивача можуть виникнути складнощі, або йому буде відмовлено державним реєстратором з приводу скасування зазначеного запису у разі, якщо позовна вимога про визнання документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав, буде задоволена.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 09 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір №014/2080/82/59010, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 367 200 доларів США на строк до 09.08.2017 року, зі сплатою 13.5 % річних за користування кредитними коштами, який був забезпечений договором іпотеки від 09.08.2007 року за реєстровим номером 4995 (т.1 а.с.24-26).

Згідно з пунктом 3.1 Договору іпотеки від 09.08.2007 року предметом Іпотеки за цим Договором є нерухоме майно: квартира під номером АДРЕСА_3 (т.1, а.с.34-36).

За час користування кредитними коштами від 09.08.2007 року до 28.02.2011 року позивачем було сплачено по кредиту 41 632,65 доларів США, та за відсотками 66 631,18 доларів США.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2011 року по справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , третя особа: Оболонська РДА в м. Києві в особі служби у справах дітей про стягнення заборгованості за кредитним договором - позовні вимоги було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 075 984 грн. 68 коп., судові витрати в сумі 1 820 грн., а всього - 4 077 804 грн. 68 коп. (т.1 а.с.16-18).

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2012 року було відмовлено ОСОБА_2 у поновленні строку на апеляційне оскарження рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26.05.2011 року, а апеляційну скаргу залишено без розгляду (т.1, а.с.19-20).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено і ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18.01.2012 року залишено без змін (т.1, а.с.21-23).

19 березня 2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві - Бочковським Т.О. відкрито виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошових коштів у розмірі

4 077 804 грн. 68 коп. (ВП №46871875) (т.1, а.с.32).

30 березня 2019 року з метою забезпечення повного виконання цього виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 у межах суми звернення стягнення 4 077 804 грн. 68 коп. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику (т.1, а.с.33).

Головний державний виконавець ВПВР УДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Лозова А.І., на виконанні у якої перебувало виконавче провадження №46871875, з метою виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26.05.2011 в справі №2-145/2011 щодо стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 4 077 804,68 грн. прийняла рішення щодо реалізації квартири, яка була предметом Іпотеки за кредитним договором №014/2080/82/59019 від 09.08.2007 року, укладеним між боржником - ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції «Райффайзен Банк Аваль».

24 вересня 2015 року служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації на запит головного державного виконавця ВПВР УДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лозової А.І. щодо реалізації квартири, яка була предметом іпотеки і в який проживала позивач разом зі своєю родиною, повідомила про відмову у наданні дозволу на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в зазначеній квартирі проживають і мають право користування малолітні діти боржника - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (т.1, а.с.47-48).

Судом встановлено та не спростовувалось учасниками справи те, що ОСОБА_2 19.02.2016 року разом з чоловіком та неповнолітніми дітьми виселено з вищезазначеної кватири групою осіб, які повідомили ОСОБА_6 , що дані заходи ними вчинено у зв`язку з наявністю боргу перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а виселення відбувається в рамках виконавчого провадження на виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26.05.2011 року у справі №2-145/2011.

30 жовтня 2015 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 09.08.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корсак А.Ю. за реєстровим №4995. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гембарською С.І., реєстровий номер №422 (т.1, а.с.167-168).

З матеріалів справи вбачається, що 30 жовтня 2015 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС» укладено та посвідчено договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки (реєстраційний №423) (т.1, а.с.177-178).

03 листопада 2015 року між ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено та посвідчено Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 09.08.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корсак А.Ю. за реєстровим №4995, зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Гембарською С.І. (реєстровий №434), на підставі чого 04.02.2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: на квартиру у АДРЕСА_1 ), яка була предметом іпотеки в забезпечення основного кредитного зобов`язання (кредитний договір №014/2080/82/59019 від 09.08.2007 року) (т.1, а.с.182-190).

У своїх письмових поясненнях та усних поясненнях в судовому засіданні представник позивача пояснив, що відступлення прав за кредитним договором та договором іпотеки від ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС» до ОСОБА_1 є незаконним у зв`язку з тим, що ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС» набуло ці права за договором факторингу, що є порушенням ст.ст.1079, 1083 Цивільного кодексу України.

Представник відповідача проти доводів представника позивача заперечував. Зазначив, що договір про відступлення прав, укладений між ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС» до ОСОБА_1 не є договором факторингу, що не порушує вимог ст.ст.1079, 1083 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, про порушення свого права, а саме щодо оспорюваного договору з відступлення права вимоги на користь ОСОБА_1 і про рішення державної реєстрації речових прав на спірну квартиру позивачка дізналася у лютому 2019 року, а тому саме з цього часу необхідно відраховувати строк позовної давності.

За ч.1 ст.1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до ч.1 ст.1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, визначених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. За змістом ст.512 ЦК України, ст.378 ЦПК України, ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. Виходячи з цих норм, а саме, п.п.1, 2 ч.1 ст.512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення чи ліквідації, спадкування тощо) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку з чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до ч.5 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження», ст.378 ЦПК України за заявою заінтересованою сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження. За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту ст.ст.512, 514 ЦК України та ст.8 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч.ч.1- 3 ст.24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

За ст.1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

Проте, ст.1079 Цивільного кодексу визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до абзацу 4 ч.1 ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Визначення поняття фінансова установа міститься в п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до якого, фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Фізична особа - громадянин України ОСОБА_1 не є юридичною особою, не включена до реєстру фінансових або банківських установ та не має ліцензії на здійснення відповідно діяльності, зокрема і щодо факторингових операцій.

Таким чином, суд вірно вважав, що ОСОБА_1 не може бути стороною договору факторингу. В той же час, в силу ч.2 ст.1083 ЦК України, оскільки права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки були відступлені первісним кредитором ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за договором факторингу, то і всі наступні відступлення цих прав вимоги мають здійснюватись за договорами факторингу. Крім того, в силу ч.1 ст.24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Як передбачено ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Такої ж позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 року у справі №909/968/16.

Договір відступлення прав від 03.11.2015 року, укладений між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_1 , порушує вимоги ч.2 ст.1083, ч.3 ст.1079 Цивільного кодексу України, оскільки права вимоги за кредитним договором №014/2080/82/59019, укладеним між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 , та договором іпотеки від 09.07.2007 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 , посвідченим 09 серпня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корсак А.Ю. за реєстровим №4996, були відступлені за договором відступлення права вимоги від 30.10.2015 року від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ПАТ «КБ «Хрещатик», наступне відступлення відбулось також за договором відступлення права вимоги від 30.10.2015 року від ПАТ «КБ «Хрещатик» до ТОВ «Кредекс Фінанс», а тому і наступне відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки мало відбуватись в силу ч.2 ст.1083, ч.3 ст.1079 ЦК України виключно відповідно до положень глави 73 «Факторинг» Цивільного кодексу України, тобто за договорами факторингу, фактором в яких може бути виключно банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, а фізична особа громадянин України ОСОБА_1 на момент укладення договору відступлення прав не мала права виступати фактором в договорах факторингу.

Також, за аналогією ч.1 ст.227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом вірно звернуто увагу на те, що статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором, або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 6.2. статті 6 Іпотечного договору передбачені іпотечні випадки за яких іпотекодержатель має право задовольнити з вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення визначених договором обставин.

За пунктом 6.4. 1 Іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 6.4.2. При виникненні іпотечного випадку Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю іпотечне повідомлення (цінним листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною в договорі Іпотеки) з вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення Позичальником (Іпотекодавцем) боргових зобов`язань у строк, передбачений у Іпотечному повідомленні, право власності на предмет Іпотеки переходить від Іпотекодавця до Іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язання, вказаному в іпотечному повідомленні. При цьому, Іпотекодержатель зобов`язаний реалізувати предмет іпотеки протягом 1 (одного) року, а суму, отриману від реалізації, направити на погашення боргових зобов`язань та інших фактичних вимог. Залишок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки після погашення боргових зобов`язань, інших фактичних вимог та відшкодування всіх витрат Іпотекодержателю, повертається Іпотекодавцю відповідно до чинного законодавства України.

Як встановлено статтею 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

За статтею 11 Закону про державну реєстрацію прав державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Як вбачається з пунктів 3 та 4 ч.1 статті 24 вищезазначеного Закону, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до вимог ч.2 статті 18 Закону про державну реєстрацію прав перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктом 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

З матеріалів справи судом не було встановлено отримання ОСОБА_2 повідомлення про отримання вимоги про усунення порушень.

Також судом вірно звернуто увагу на той факт, що в квартирі, яка була предметом іпотеки на момент переходу права власності, були зареєстровані неповнолітні діти, а орган опіки та піклування дозволу на виселення та зняття з реєстрації не надавав.

Пунктами 1.9, 1.10 глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595) передбачено, що з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подання йому довідки про склад сім`ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні чи неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Разом з тим, як вбачається з картки прописки (форми №16), на момент переходу права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 неповнолітні діти були зареєстровані в квартирі в АДРЕСА_1 , а зняті з реєстрації були лише 09.02.2016 року (т.1, а.с.49).

Відповідно до статті 1 (Захист власності) Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом №11), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України), який передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ч.3 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною третьою статті 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

З врахуванням статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

На підставі викладеного суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягали до задоволення.

Щодо вимог позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав на квартиру, а також про скасування записів про право власності, то відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Отже, скасування документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію речового права, є підставою для скасування запису про державну реєстрацію.

Суд вірно зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що у позивача можуть виникнути складнощі, або йому буде відмовлено державним реєстратором з приводу скасування зазначеного запису у разі, якщо позовна вимога про визнання документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав, буде задоволена.

Тому суд вірно вважав, що з приводу зазначеної позовної вимоги відсутній спір, у зв`язку з чим вона не могла бути задоволеною.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: