Провадження № 2/638/2608/21
РІШЕННЯ

Іменем України

29 червня 2021 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Котельнікової А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Харкова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року позивачка звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" про визнання договору недійсним, в обґрунтування якого вказала, що у зв`язку з виниклою необхідністю вона звернулась до Акціонерного товариства комерційний банк«ПриватБанк» з проханням надати їй грошові кошти. В даний час у неї виникла заборгованість в розмірі 277581,47 грн за кредитним договором № SAMDNWFC від 13 березня 2020 року. Кредитний ліміт по картці склав 200000 грн. Позивачка зазначила, що їй нараховують борг на підставі занадто великих та економічно необгрунтованих відсотків і вона не може їх сплачувати та повернути кредит.

Позивачка посилається на те, що представники банку заявляли про всі переваги отримання кредиту саме у них, при чому за сплату незначних відсотків. Після чого надали на підпис документи, зокрема заяву-анкету, в яких було зазначено багато тексту із незрозумілими їй термінами. Враховуючи умовляння представників банку, а також те, що їй були потрібні грошові кошти, вона прийняла пропозицію щодо отримання грошей. Позивачка зазначила, що при укладанні договору банком не були зазначені усі умови договору. Її підпис підтверджує, що вона ознайомлений виключно з тими умовами договору, які були викладені в його формі. Детальної інформації про всі істотні умови договору на момент його укладання вона не мала.

Додатково позивачка вказує на те, що відповідач не може підтвердити, що саме вказані банком Тарифи ти Умови вона розуміла та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка зазначає, що оскільки при укладанні договору вона не отримала інформацію про всі його умови, її право на отримання необхідної, доступної, достовірної ти своєчасної інформації про продукцію було порушено відповідачем.

Позивачка просила суд визнати недійсним кредитний договір № SAMDNWFC від 13 березня 2020 року, укладений в Акціонерному товаристві комерційний банк «Приват Банк» на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з моменту оформлення договору.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що кредитний договір було укладено на умовах, погоджених обома сторонами, з дотриманням вимог, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», і дії позивача, що виявилися в користуванні кредитними коштами та їх поверненні, а також сплаті відсотків за користування ними, свідчать про те, що позивачу були відомі і зрозумілі умови договору, з якими вона неодноразово погоджувалась. Свою позицію відповідач обгрунтовує посиланням на постанову Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку.

Позивачка повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 березня 2020 року позивачка підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, в якій зазначено, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та відповідачем договір про надання банківських послуг.

В позовній заяві позивачка зазначила, що у зв`язку з виниклою необхідністю вона звернулась до Акціонерного товариства комерційний банк«ПриватБанк» з проханням надати їй грошові кошти, яке надало їй кредитний ліміт у розмірі 200000 грн.

Із наданої позивачкою виписці по рахунку від 04 грудня 2020 року за кредитним договором № SAMDNWFC від 13 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 користувалася наданими відповідачем кредитними коштами, частково погашала заборгованість.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині першій статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.

У статті 640 ЦК України встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним.

Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів.

У першому випадку йдеться про консенсуальні договори, у другому - про реальні.

Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Отже, до відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Вирішуючи справу про визнання договору недійсною, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, позивачка з урахуванням принципу змагальності сторін, зобов`язана була довести наявність правових та фактичних підстав для задоволення заявлених нею вимог, разом з тим належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, на які вона посилався як на підставу своїх вимог, остання не надала, суд же відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивачка отримала від відповідача кредитну картку із лімітом в розмірі 200000 грн. Сторони вчинили дії, визначені кредитним договором від 17 березня 2020 року, спрямовані на виконання цього правочину, а саме АТ КБ «ПриватБанк» надало позивачці кредитні кошти, а позивачка користувалася наданими коштами та частково здійснювала погашення кредитної заборгованості.

При цьому, позивач не надала, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність обставин для визнання правочинів недійсними.

Крім того, факт підписання кредитного договору позивачкою, як позичальником, не заперечувалося, як і не заперечувався нею той факт, що після укладення договору про надання споживчого кредиту свою згоду на його укладення протягом чотирнадцяти календарних днів вона не відкликала, більш того, протягом деякого часу виконувала його умови, а саме повертала кредит.

Укладений сторонами кредитний договір відповідає вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін, під час укладення кредитного договору позивачка була ознайомлена з його умовами, викладеними в анкеті-заяві від 17 березня 2020 року (а.с. 93-96), висловила своє волевиявлення шляхом підписання договору і деякий час виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків.

На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків.

При підписанні анкети-заяви позивачка погодилася з викладеними в ній умовами і взяла на себе зобов`язання щодо їх виконання.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Таким чином, врахувавши докази, надані стронами під час розгляду справи, суд дійшов висновку про те, що при укладенні спірного кредитного договору вимоги чинного законодавства, які б свідчили про недійсність договору, не були порушені, у зв`язку із чим правові підстави, передбачені статтею 215 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним відсутні. Часткове виконання позичальником умов кредитного договору на протязі певного часу свідчить про те, що позичальником схвалені умови кредитного договору та підтримувались правовідносини, які виникли між ним і банком на підставі оспорюваного договору.

Посилання в позовній заяві на те, що фактично позивачка не була ознайомлена з основними умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту, перед укладенням кредитного договору, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу, оскільки позивачкою не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору їй не була надана інформація, яка б не давала можливості у повній мірі їй усвідомлювати який договір вона укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору, що в свою чергу могло б призвести до порушення прав позивачки.

Доводи позивачки про те, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, передбачають істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, не заслуговують на увагу, оскільки така підстава для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним як несправедливості включених до нього умов, із посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає доведенню на загальних підставах виходячи із принципу змагальності цивільного процесу. Тобто, позивачці необхідно було довести суду несправедливість умов договору, і яким чином оспорювані умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, проте, позивачкою такі підстави не були доведені.

Таким чином, установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди на умовах, які вважали необхідним погодити, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, які є їй незрозумілими, та у подальшому виконувала його, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що сторонами у момент укладення спірних правочинів дотримано вимоги діючого законодавства щодо укладення правочинів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 289, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" про визнання договору недійснимвідмовити.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29 червня 2021 року.

Суддя І.П. Латка