Справа № 200/7596/18
Провадження № 2/932/1017/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Куцевола В.В.

при секретарі - Громовику Д.О.

за участі

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Семчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання членом сім`ї наймача та визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

25.04.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпровської міської ради, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, у якому просила суд визнати її членом сім`ї ОСОБА_3 , визнати за нею право користування кімнатою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги виснувала наступним чином. 29.10.1999 року її свекрусі ОСОБА_3 , на підставі рішення адміністрації і профспілкового комітету ВО «Дніпрошина» від 21.10.1999 року за № 78, видано ордер № 2106 на житлову площу кімнату АДРЕСА_1 . На підставі ордеру, свекруха вселилась до кімнати, зареєструвала місце мешкання та постійно проживала у ній. 28.06.2003 року позивачка уклала шлюб із сином ОСОБА_3 ОСОБА_4 , від якого народила сина ОСОБА_5 . Чоловік позивачки помер у 2008 році. Позивачка та її син зареєстровані у будинку АДРЕСА_2 , однак за вказаною адресою не проживають, оскільки будинок належить на праві власності брату позивачки. Наприкінці 2012 року свекруха захворіла, внаслідок чого позивачка вимушена була її доглядати, з лютого 2013 року, з дозволу свекрухи, вона та її син почали постійно проживати у гуртожитку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після смерті ОСОБА_3 , позивачка та син продовжують мешкати у кімнаті АДРЕСА_1 . Зазначена кімната гуртожитку є єдиним житлом для позивачки та її дитини, оскільки іншого житла вона не має. 20.04.2018 року вона та її син звернулись до Шевченківської районної у м. Дніпрі ради з заявою про реєстрацію місця проживання у вказаній кімнаті, однак у задоволенні заяви було відмовлено на підставі п.11, пп.4 п. 18 Правил реєстрації місця проживання, що затверджені Постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року. Вона вела разом із покійною свекрухою спільне господарство, мала спільний бюджет, здійснювала поточний ремонт житла, оплачувала комунальні послуги, тому на підставі ч. 2 ст. 64, ч. 2 ст. 65 ЖК України, як член сім`ї наймача, має право на користування житлом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 842 ЦК України, вона може стати новим наймачем житла. Право власності на кімнату у гуртожитку ні за ким не зареєстровано. Оскільки право на житло гарантується Конституцією України, а іншого житла вона не має, звернулась до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 26.04.2018 року відкрито провадження у справі.

05.08.2019 року позивачкою надано додаткові пояснення, згідно з якими ОСОБА_1 посилається на те, що чинним законодавством не визначено вичерпного переліку осіб, яких може бути віднесено до членів сім`ї наймача житла. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.04.1985 року, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони

в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до постанови ВСУ від 11.07.2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство. У постанові від 16.01.2019 року по справі № 199/10302/14-ц Верховний Суд вказав, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. У наймача кімнати АДРЕСА_1 на момент вселення позивачки члени сім`ї були відсутні, а тому і письмова згода не могла бути наданою, як не могла бути досягнута угода про користування житлом із членами сім`ї, яких не існувало. Наймач не вчиняла будь-яких дій, що могли б свідчити про незаконність її вселення. Оскільки вона постійно проживає у кімнаті разом із сином, як член сім`ї наймача, відкрито і безперервно користується житлом, несе усі обов`язки наймача, відповідні витрати по утриманню житла, вона набула право користування кімнатою після смерті свекрухи.

Ухвалою суду від 22.12.2020 року справу прийнято до провадження цим складом суду, повторно встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи.

Відповідач та третя особа правом на подання відзиву чи пояснень не скористались. 20.05.2019 року представник третьої особи надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, відповідно якої підтримав заявлені позовні вимоги.

У підготовчому судовому засіданні представник позивача пояснив, що йому невідомо про те, у кого саме на балансі перебуває гуртожиток, у якому мешкає позивачка, тому він вважає належним відповідачем по справі саме Дніпровську міська раду, як представницький орган власника комунального майна територіальної громади міста. Клопотань про витребування доказів не мав.

Ухвалою суду від 26.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі.

Допитаний у судовому засідання свідок ОСОБА_6 пояснив, що є братом позивачки, яка зареєстрована у будинку АДРЕСА_2 , однак в ньому з 2008 року не проживає. З 2013 року сестра мешкала та продовжує мешкати у кімнаті АДРЕСА_1 . Він сам та його батько допомагали сестрі перевести речі до гуртожитку. Йому відомо, що сестра удруге вийшла заміж у 2013 році, однак до свекрухи вона переїхали тільки із сином.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив наступне. Позивачка по справі є його матір`ю, померла наймач житла ОСОБА_3 бабусею по батьковій лінії. Він та його матір переїхали жити до бабусі у гуртожиток у 2013 році, коли він навчався у третьому класі. Освітній заклад, внаслідок зміни місця проживання, він не міняв. На час смерті бабусі йому виповнилось 14 років. До цього часу він мешкає у тому ж гуртожитку разом із матір`ю. Причиною переїзду до бабусі була потреба у догляді за нею, оскільки ОСОБА_3 мала проблеми з печінкою, від яких врешті решт померла у стаціонарі. У 2013 році його матір вийшла заміж вдруге за ОСОБА_7 , з яким на цей час розійшлась. Вітчим з ними не мешкав, з ким він мешкав та де - йому не відомо, однак участь у його вихованні брав.

У судовому засіданні позивачки та її представник позовні вимоги підтримали та прохали задовольнити. Пояснення надали аналогічні тексту позовної заяви. Додатково пояснили, що дійсно позивачка 02.11.2013 року вийшла заміж удруге, однак з чоловіком у гуртожитку не мешкала. У померлої наймачки житла інших родичів, окрім сина та невістки, онука, не було. Позивачка до цього часу оплачує житло від імені покійного наймача, оскільки не може переоформити рахунки без рішення суду.

Представниця відповідача у судовому засіданні позовних вимог не визнала та прохала в позові відмовити. Пояснила, що позивачкою не надано письмових доказів згоди наймача на вселення до кімнати у гуртожитку, а надані нею копії квитанцій доводять факт утримання житла самою ОСОБА_3 , а не позивачкою. Будь-які докази потреби ОСОБА_3 у сторонньому догляді та допомозі відсутні, а саме захворювання печінки такого не передбачає. ОСОБА_1 , після того як у 2013 році вийшла заміж за іншого чоловіка, перестала бути для ОСОБА_3 членом сім`ї. При цьому, ОСОБА_1 вдруге вийшла заміж ще за життя покійного сина ОСОБА_3 . Позивачка не могла проживати у кімнаті гуртожитку з колишньою свекрухою, перебуваючи у шлюбі з іншим чоловіком. У позивачки відсутні докази того, що сама ОСОБА_3 була зареєстрована у гуртожитку, вона не може надати пояснення стосовно того, якого саме догляду та чому потребувала покійна наймачка. Вважала факт проживання позивачки та її сина у кімнаті недоведеним, а подання цього позову спробою протиправного заволодіння майном. Будь-яких доказів на спростування позовних вимог не надала. Зазначила, що гуртожиток дійсно перебуває на балансі міської ради.

Третя особа явку свого представника у судове засідання не забезпечила, письмових заяв чи клопотань не надала.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, допитавши свідків, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

У відповідності до вимог ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Відповідно до ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Згідно ст. 16 ЖК України до компетенції виконавчих комітетів селищних, сільських Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить, зокрема: здійснювати облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (частина перша статті 36), а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях (стаття 41), затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов (стаття 39); приймати рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду (стаття 52); видавати ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду (частина перша статті 58).

За статтею 51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

У відповідності до ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно зі ст. 130, 131 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

При цьому, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, виданого відповідно до ст. 129 ЖК України, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку (пункт 1 Розділу II). Особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку (пункт 7 Розділу III).

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо). У відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, а саме: копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 народжений ОСОБА_3 .

На підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВО «Дніпрошина» № 78 від 21.10.1999 року, ОСОБА_3 видано ордер на право одноособового зайняття кімнати АДРЕСА_1 .

28.06.2003 року ОСОБА_8 уклала шлюб із ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 12.10.2017 року. Позивачка, згідно із копією її паспорту, з 19.09.2000 року зареєстрована у будинку АДРЕСА_2 . У паспорті позивачки наявна відмітка про те, що 02.11.2013 року вона уклала шлюб із ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 . Відповідно до довідки про причину смерті № 389 від 04.05.2017 року, ОСОБА_3 померла у віці 58 років внаслідок цирозу печінки.

Відповідно до одноосібно складених сусідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 актів, ОСОБА_3 та її син нібито з лютого 2013 року по цей час мешкають у кімнаті АДРЕСА_1 . Однак, зазначені акти достатніми доказами вказаного факту бути не можуть, оскільки особи, які їх склали, про кримінальну відповідальність за неправдиві свідчення не попереджались.

Надані позивачкою одночасно із позовом копії квитанції факт спільного із наймачем утримання житла не доводять, оскільки платником за квитанціями, які складені за життя ОСОБА_3 , є наймач, інші квитанції стосуються сплати електроенергії та погашення кредиту. Належність рахунків, з яких проведена оплата вартості комунальних послуг саме позивачці суду не доведена.

Право власності територіальної громади м. Дніпра на гуртожиток документально не доводиться, однак визнається сторонами та не потребує додаткового доказування в силу вимог ст. 82 ЦПК України. Ті квитанції, що надані позивачкою після відкриття провадження у справі, доводять виключно факт утримання нею житла виключно у 2019 році, тобто по смерті ОСОБА_3 .

Інших доказів сторонами та третьою особою суду надано не було.

Виходячи із встановлених з письмових доказів, показань свідків та пояснень сторін обставин, суд вважає доведеним факт проживання ОСОБА_1 у гуртожитку після смерті її колишньої свекрухи ОСОБА_3 , яка була основним і єдиним квартиронаймачем кімнати гуртожитку. Факт проживання ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_5 у період часу з лютого 2013 року по травень 2017 року суд доведеним не вважає, оскільки ні позивачка, ні свідки не змогли пояснити суду де позивачка мешкала у період часу з 2008 року по лютий 2013 року, тоді як брат позивачка зазначив, що за місцем реєстрації вона не мешкала; ні свідки, ні позивачка не змогли пояснити суду де мешкав ОСОБА_7 другий чоловік позивачки, та чому вона переїхала мешкати до колишньої свекрухи, поливши чоловіка. Обґрунтований сумнів у версії подій позивачки викликає відсутність будь-яких обґрунтувань з її боку про зміст нібито надаваної нею допомоги ОСОБА_3 , про існуючі у неї потреби, її матеріальний стан та стан її здоров`я, який посиланням на причину смерті, суд розкритим не вважає. Позивачка прохала виключно про допит як свідків близьких родичів, покази яких за відсутності інших ґрунтовних доказів та при певних спільних суперечностях у поясненнях стосовно місця проживання чоловіка позивачки та стосунків з останнім, не можна визнати достатніми для встановлення такого юридично значущого факту, який міг би стати підставою для подальшого задоволення позову і захисту цивільного права.

Крім того, суд враховує і те, що сам по собі факт проживання у одному житлі із наймачем не доводить того, що позивачка проживала з покійною ОСОБА_3 однією сім`єю. Як повідомив суду свідок ОСОБА_5 , його вітчим ОСОБА_7 після одруження у листопаді 2013 року опікувався його вихованням, що суперечить доводам позивачки про те, що ОСОБА_7 з ними не проживав та взагалі ставить під сумнів місце проживання позивачки за життя ОСОБА_3 . Суд приймає до уваги той факт, що на момент нібито переїзду позивачки до ОСОБА_3 , останній виповнилось лише 54 роки, тобто вона не досягла навіть пенсійного віку, групи інвалідності не мала, через що привід у переїзді доведеним не є. Позивачка не зазначала про те, ким саме та де була похована ОСОБА_3 , хоча посилалась на той факт, що наймач інших родичів не мала. Позивачка доказів того, що у її власності немає іншого житла суду не надала.

Таким чином, розв`язуючи спір, суд виходить з наступного. Позивачка на момент нібито вселення до гуртожитку родинними зв`язками з наймачем пов`язана вже не була, оскільки шлюб з сином наймача був припинений наслідок смерті сина у 2008 році. У гуртожитку ні позивачка, ні її син, не зареєстровані, так само відсутні докази реєстрації у гуртожитку самої ОСОБА_3 . За стверджуваний позивачкою період часу з лютого 2013 року по травень 2017 року докази понесення нею витрат на утримання житла та на опікування наймачкою, яка нібито мала вади здоров`я, відсутні. Письмової згоди ОСОБА_3 на вселення позивачки до гуртожитку не здобуто, відсутні об`єктивні докази ведення спільного господарства позивачки та наймача, відсутності у власності ОСОБА_1 нерухомого майна, з боку позивачки відсутні пояснення про її попереднє місце мешкання, що у сукупності з наведеним нею приводом для переїзду може свідчити про наявність у неї права на проживання у попередньому помешканні.

З цих підстав, за недоведеністю викладених у позові обставин, останній належить залишити без задоволення.

Понесені позивачкою судові витрати, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання членом сім`ї наймача та визнання права користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

Повний текст рішення суду складено 23.07.2021 року.

Суддя В.В. Куцевол