Номер провадження: 22-ц/813/7110/21
Номер справи місцевого суду: 523/5734/19
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Досковського Віталія Геннадійовича на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували в шлюбі з 10 жовтня 2009 року, 01 квітня 2019 року за рішенням суду шлюб розірвано, від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей. В період шлюбу сторони придбали у спільну сумісну власність майно, яке складається з нежитлового приміщення 2Т, в будинку АДРЕСА_1 та автомобілю марки «Мазда», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Спірне майно зареєстровано за відповідачем.

Через розірвання шлюбу у сторін виник спір щодо поділу вказаного майна, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Тому вважаючи, що нежитлове приміщення та транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, а також посилаючись на те, що з нею проживають двоє малолітніх дітей, позивач просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 3/4 частини нежитлового приміщення та на 3/4 частин транспортного засобу, виділивши автомобіль відповідачу та зобов`язавши відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію вартості автомобіля в розмірі 101 250,00 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано, що нежитлове приміщення 2Т, в будинку АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки «Мазда», р/н НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення 2 Т, в будинку АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості Ѕ частки транспортного засобу марки «Мазда», р/н НОМЕР_1 , в розмірі 68085 грн. 00 копійок.

Припинено право спільної сумісної власності подружжя на нежитлове приміщення 2Т, в будинку АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки «Мазда», р/н НОМЕР_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2021 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2020 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Досковський Віталій Геннадійович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Досковський В.Г. в судове засідання до Одеського апеляційного суду не з`явився, надіславши заяву про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що він перебуває у відрядженні у м. Києві через необхідність брати участь у слідчих діях досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001133, пов`язаних з захистом інтересів ОСОБА_3 . При цьому до заяви про відкладення розгляду справи адвокатом Досковським В.Г. додано наказ № 1/22/21 від 22.11.2021 року адвокатського бюро «Віталія Досковського» про відрядження адвоката Досковського В.Г. з 23.11.2021 року до 24.11.2021 року до м. Києва у зв`язку з необхідністю захисту інтересів ОСОБА_3 в Оболонському управлінні поліції ГУНП у м. Києві під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, договір про надання правничої допомоги від 15.11.2021 року між адвокатом Досковським В.Г. та Марунич А.М.; вимоги Оболонського управління поліції Головного управління поліції у м. Києві від 15.11.2021 року про надання протягом 5 днів з часу отримання скан-копії на електронну пошту слідчого або наручно пред`явнику запиту оригіналів документів на використання торговельної марки та інформації про існування угоди відносно торговельної марки або згода на використання торговельної марки.

Присутні в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Антонова К.В. заперечували проти відкладення розгляду справи посилаючись на те, що явка до м. Києва адвоката Досковського В.Г. виходячи з наданої вимоги слідчого про надання документів та інформації не була обов`язковою, оскільки слідчий зазначив про можливість надіслання на його електронну пошту скан- копій оригіналів документів та інформації не наполягаючи на обов`язковій особистій явці адвоката. При цьому позивач та її представник звернули увагу на розумність строку розгляду справи в апеляційному порядку та що явка учасників справи до апеляційного суду не є обов`язковою.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Справа розглядається в судах з квітня 2019 року, а в суді апеляційної інстанції - з травня 2021 року.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги розумні строки розгляду справи у колегії суддів відсутні достатні підстави для відкладення розгляду справи в апеляційному порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених вимог щодо поділу майна виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні і відсутності підстав для відступу від їх рівності.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві та є вірними.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:

- в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 10.10.2009р. по 01.04.2019р. сторонами по справі, на ім`я ОСОБА_1 було зареєстровано право приватної власності на: 1) нежитлове приміщення №2т в будинку АДРЕСА_1 на підставі додаткової угоди від 19.05.2014 року, акту приймання-передачі від 19.05.2014 року, технічного паспорту від 27.10.2017 року; 2) транспортний засіб марки «Мазда», р/н НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 , видавник ТСЦ 5141);

-транспортний засіб перебуває у постійному користуванні відповідача ОСОБА_1 і у відповідності до судового експертного висновку № СЕ-2511-2-1124.19 від 23 грудня 2019 року середньоринкова вартість спірного автомобіля марки «Мазда», р/н НОМЕР_1 на теперішній час складає 136 170,00 грн.;

-під час зареєстрованого шлюбу у подружжя ОСОБА_4 народились діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу малолітні діти проживають разом з матір`ю, ОСОБА_2 . На підставі судового наказу, виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 18 березня 2019р. (справа №523/2252/19) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнути аліменти на утримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку боржника, щомісячно.

Колегія суддів виходить за наступного.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Встановивши, що придбання нежитлового приміщення та автомобіля відбулося у період спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції набув вірного висновку, що дане майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності і обґрунтовано виходив з рівності часток сторін у цьому майні і недоведеності стороною підстав для відступу від рівності часток при поділі даного майна з виділом позивачу частки у збільшеному розмірі в порядку ч. ч. 2,3 ст. 70 СК України.

Розглядаючи позов про поділ майна подружжя, суд виходив суто із заявлених позивачкою вимог про виділення їй ідеальної частки в нерухомому майні без поділу цього майна в натурі.

Щодо вирішення судом позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості Ѕ частки автомобіля «Мазда», р/н НОМЕР_1 , в розмірі 68 085 грн., колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Тобто, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616 св 18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084 св 19).

Встановивши, що спірний транспортний засіб «Мазда», 2005 року випуску, р/н НОМЕР_1 , є спільним сумісним майном подружжя, яке не може бути поділено в натурі, зареєстрований за відповідачем і знаходиться в його фактичному постійному користуванні та володінні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поділ цього транспортного засобу шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості Ѕ частки вартості автомобіля.

При цьому колегія суддів виходить з того, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Отже, вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Такий висновок наведений у постанові Об`єднаної Палати касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі 127/7029/15-ц від 03.10.2018 року.

Поділивши спільне майно подружжя - нежитлове приміщення та автомобіль відповідно до заявлених вимог шляхом визнання права власності на ідеальні частки у нерухомому майні без його реального поділу в натурі та шляхом стягнення з відповідача компенсації за належну позивачці частку автомобіля, яка визначена на час розгляду справи в суді згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи СЕ-2511-2-1124.19 від 23.12. 2019 року, суд першої інстанції обґрунтовано припинив право спільної сумісної власності подружжя на нежитлове приміщення 2Т, в будинку АДРЕСА_1 та на транспортний засіб марки «Мазда», р/н НОМЕР_1 ,, що узгоджується з ч. 3 ст. 372 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт ЗО). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунт овувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Досковського Віталія Геннадійовича - залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03.12.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова