Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3158/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.05.2021 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі судді Трагнюк В.Р., секретар судового засідання Конар В.М., за участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя та визнання права власності на речі придбані за особисті кошти позивача, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю подружжя,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя та визнання права власності на речі придбані за особисті кошти позивача.

ОСОБА_4 просить: визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на речі побутового призначення, а саме: телевізор SAMSUNG, 50 дюймів, вартістю 2 700 гривень; супутникову антену SATURN, вартістю 500 гривень; пральну машину BOSH, вартістю 2 000 гривень; пральну машину WHIRPOOL, вартістю 1 500 гривень; холодильник SAMSUNG, 2-х камерний, вартістю 7 200 гривень; газову плиту INDESIT, вартістю 2000 гривень; газовий котел YUNKERS, вартістю 4 000 гривень; спальний гарнітур (ліжко, 2-і шафи), вартістю 10 000 гривень; кухонний стіл, вартістю 6 000 гривень; кутову ванну (пластикову), виробництва Німеччини, розміром 1,50x1,50 м, вартістю 2 800 гривень, які були придбані за особисті кошти позивача.

Заявлені вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що він з ОСОБА_2 уклав шлюб 07.11.1998 року. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01.03.2018 року (справа №299/3093/17) шлюб між ними розірвано.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 . За час перебування у шлюбі, вони спільно набули у власність нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1600 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, житловий будинок АДРЕСА_1 . Зазначені земельна ділянка та житловий будинок, зареєстровані за ОСОБА_2 .

За час перебування у шлюбі ОСОБА_4 придбав речі побутового призначення: телевізор SAMSUNG, 50 дюймів, вартістю 2 700 гривень; супутникову антену SATURN, вартістю 500 гривень; пральну машину BOSH, вартістю 2 000 гривень; пральну машину WHIRPOOL, вартістю 1 500 гривень; холодильник SAMSUNG, 2-х камерний, вартістю 7 200 гривень; газову плиту INDESIT, вартістю 2000 гривень; газовий котел YUNKERS, вартістю 4 000 гривень; спальний гарнітур (ліжко, 2-і шафи), вартістю 10 000 гривень; кухонний стіл, вартістю 6 000 гривень; кутову ванну (пластикову), виробництва Німеччини, розміром 1,50x1,50 м, вартістю 2 800 гривень. Даними речами ОСОБА_2 користується проживаючи в спірному будинку. Ці речі були придбані за кошти позивача ОСОБА_4 . Будь - яких грошей на їх придбання відповідач ОСОБА_2 не витрачала.

Довідкою №02-10/40 від 22.02.2019 року Теківська сільська рада Виноградівського району Закарпатської області підтвердила, що згідно погосподарської книги №3 головою домогосподарства за адресою АДРЕСА_2 , являється ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За даними погосподарської книги за ОСОБА_2 рахується земельна ділянка площею 0,1600 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №165406132 від 03.05.2019 року, житловий будинок в АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Виноградівською державною нотаріальною конторою від 18 травня 2006 року за реєстром №755 (а.с. 2-4 т. 1).

04.03.2020 року представник позивача остаточно збільшив заявлені вимоги (а.с.118-119 т. 1).

За змістом збільшених заявлених вимог, додатково до первісних вимог, позивач ОСОБА_4 просить: визнати його співзабудовником побудованої у 2012 році, але не введеної в експлуатацію літньої кухні, площею забудови 46,5 кв.м., металевих воріт (2014 рік побудови) та бетонного тротуару (2014 рік побудови), які розташовані за адресою АДРЕСА_3 ; визнати за ним право користування земельною ділянкою площею 0,16 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 (представник відповідача) подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 40-42 т.1).

Поданий відзив обґрунтовує тим, що між сторонами відсутній спір про поділ майна подружжя в частині речей: пральної машинки BOSH, телевізора SAMSUNG, оскільки відповідач не використовує зазначене майно.

Житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний за кошти батька ОСОБА_2 - ОСОБА_6 . Так, відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 21 серпня 2001 року (що виданий Виноградівською РДА) ОСОБА_6 став власником житлового будинку по АДРЕСА_4 .

Батько ОСОБА_2 планував продати свій будинок по АДРЕСА_4 з метою придбання для дочки житлового будинку, оскільки ОСОБА_4 ніде не працював і не міг забезпечити свою сім`ю житлом.

23 лютого 2006 року ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_4 на користь гр. ОСОБА_7 за ціною 87000 гривень.

18 травня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 за ціною 20 000 грн.

Грошові кошти в розмірі 4000 доларів США (по курсу близько 20 000 грн.) в день укладення договору ОСОБА_2 приніс сам ОСОБА_7 (покупець будинку батька позивачки).

За таких обставин, спірний будинок не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, оскільки був придбаний за особисті кошти батька позивачки, які він отримав за продаж будинку по АДРЕСА_4 .

Додатково ОСОБА_2 зазначила про те, що вона працювала у ТОВ «Джентерм Україна», а її чоловік натомість ніде не працював. Крім телевізору та пральної машини, він нічого не придбав, у звязку з чим просить йому у задоволенні заявлених вимог.

Крім цього, ОСОБА_2 подала зустрічний позов (а.с.2-4 т.2).

За мотивами заявлених зустрічних вимог та підстав викладених у зустрічній позовній заяві, які є тотожними підставами зазначеними у відзиві, ОСОБА_2 просить визнати за нею право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та на речі побутового призначення: супутникову антену SATURN; пральну машину WHIRPOOL; холодильник SAMSUNG; газову плиту INDESIT; газовий котел YUNKERS; спальний гарнітур (ліжко, 2-і шафи); кухонний стіл; кутову ванну (пластикову).

За змістом відповіді на відзив, відзиву на зустрічну позову заяву, ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 просить відмовити повністю, оскільки твердження ОСОБА_2 про те, що спірний будинок був придбаний за кошти її батька є тільки припущенням (а.с.59-61, 104-105 т.1). ОСОБА_4 з часу одруження та до моменту придбання спірного будинку постійно їздив на заробітки до країн Європи. За найману працю отримав дохід, який надав йому можливість витрачати зароблені кошти на придбання спірного житла. Крім цього, з 2008 року зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 є адреса спірного житлового будинку. Без згоди ОСОБА_2 , яка зареєструвала право власності на будинок 18.05.2006 p., він не міг мати можливість зареєструвати своє місце проживання саме у спірному житлі. Ця обставина також підтверджує узгоджену спільність дій колишнього подружжя, у питанні користування спільним майном станом на 2008 рік. До речі, як позивач так і відповідачка зареєстрували своє місце проживання у спірному будинку 20.11.2008 року, тобто в один день.

Позивач ОСОБА_4 , представник позивача ОСОБА_1 обставини та вимоги позову підтримали, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення первісного позову заперечували з підстав наведених у відзиві, зустрічний позов просили задоволити повністю. Додатково ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначала про необхідність розподілу речей побутового призначення шляхом виділу їй холодильника SAMSUNG; газову плиту INDESIT; газовий котел YUNKERS; спальний гарнітур; кухонний стіл; кутову ванну.

Представник ОСОБА_2 адвокат Нечаєв В.В. під час судових дебатів зробив заяву в порядку, визначеному в ч. 8 ст. 141 ЦПК України, щодо подання доказів про понесені судові витрати.

В судовому засіданні за клопотанням сторін та їх представників допитано в якості свідків: ОСОБА_9 (а.п. 176-180, 199 т.1); ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (а.с. 197, 198, 200, 201-210 т.1); ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (а.с. 229, 233-239 т.1); ОСОБА_14 (а.с. 2, 3-6 т. 2); ОСОБА_15 (а.с. 33, 34-36 т. 2).

22.05.2020 року підготовче засідання закрито (а.с. 167 т.21).

Суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_4 та ОСОБА_16 уклали шлюб 07.11.1998 року (а.с.8 зв т.1). Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01.03.2018 року (справа №299/3093/17) шлюб між ними розірвано (а.с.7).

Відповідно до купівлі-продажу жилого будинку від 18 травня 2006 року ОСОБА_8 (продавець) продала, а ОСОБА_2 (покупець) купила жилий будинок та належну до нього земельну ділянку площею 0,1100 га в АДРЕСА_1 (а.с.126 т. 1). Даний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер 13993732 (а.с.128).

Таким чином, ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 набула право власності на зазначений будинок.

Крім цього, за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , вони як подружжя придбали речі побутового призначення, а саме: телевізор SAMSUNG, 50 дюймів, вартістю 2 700 гривень (час придбання 2003 рік); супутникова антена SATURN, вартістю 500 гривень (час придбання 2003 рік); пральна машина BOSH, вартістю 2 000 гривень (час придбання 2005 рік); пральна машина WHIRPOOL, вартістю 1 500 гривень (час придбання 2016 рік); холодильник SAMSUNG, 2-х камерний, вартістю 7 200 гривень (час придбання 2011 рік); газова плита INDESIT, вартістю 2000 гривень (час придбання 2011 рік); газовий котел YUNKERS, вартістю 4 000 гривень (час придбання 2006 рік); спальний гарнітур (ліжко, 2-і шафи), вартістю 10 000 гривень (час придбання 2011 рік); кухонний стіл, вартістю 6 000 гривень (час придбання 2011 рік); кутова ванна (пластикова), виробництва Німеччини, розміром 1,50x1,50 м, вартістю 2 800 гривень (час придбання 2007 рік).

Сторонами визнається час придбання речей та їх вартість, що додатково підтверджується висновком експерта (а.с.16-17 т.1).

Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства встановленими ст. 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2).

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За розясненнями, які викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

В судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено, що речі побутового призначення придбані сторонами за час перебування їх шлюбі. Поряд з цим обставини первісного та зустрічного позовів про те, що частина речей є особистими речами ОСОБА_4 та відповідно ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердження не знайшли, докази на підтвердження того, що речі або частина речей побутового призначення придбані одним із подружжя за особисті кошти, у матеріалах справи відсутні, і такі судом не встановлені.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, ОСОБА_2 була офіційно працевлаштована у ТОВ ДЖЕНТЕРМ УКРАЇНА (період 2006-2019 роки) (а.с.53-55).

За змістом показань свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , позивач ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 їздив на заробітки у різні країни, за найману працю отримував дохід, а зароблені кошти, зокрема витрачав на утримання сімї.

Зазначена обставина позову додатково підтверджується та узгоджується з інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с.79 т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Твердження ОСОБА_2 про те, що спірний будинок був придбаний виключно за кошти її батька ОСОБА_6 , які він отримав від продажу будинку АДРЕСА_4 , а тому будинок є її особистою власністю є помилковим.

Так, показаннями свідка ОСОБА_9 в судовому засіданні стверджено про те, що його батько ОСОБА_6 , який був також батьком ОСОБА_2 , частину коштів від проданого будинку АДРЕСА_4 передав ОСОБА_2 для купівлі будинку АДРЕСА_4 . Доньку та зятя він сприймав як одну сімю. Саме для їх сімї він і передав їм частину грошей для купівлі будинку.

Отже, встановлені обставини не свідчать про те, що ОСОБА_2 , як сторона нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 , при укладенні договору набула майно у приватну власність за кошти, які їй належали особисто.

Крім цього, з 2008 року зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є адреса спірного житлового будинку (а.с.10 зв. т.1). Ця обставина також підтверджує узгоджену спільність дій колишнього подружжя, у питанні користування спільним майном станом на 2008 рік.

Таким чином, на підставі ст. 60 СК України, суд відносить спірний жилий будинок та речі побутового призначення до спільної сумісної власності подружжя, у звязку з чим заявлені збільшені первісні та зустрічні позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Майно з приводу якого між сторонами виник спір не відноситься до особистої власності подружжя, а досліджені докази та показання свідків, встановлені судом обставини не спростовують.

На підставі ч.ч. 2, 4 ст. 71 СК України суд присуджує другому з подружжя грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно в частині речей побутового призначення.

Збільшені позовні вимоги позивача ОСОБА_4 про визнати його співзабудовником побудованої у 2012 році, але не введеної в експлуатацію літньої кухні, площею забудови 46,5 кв.м., металевих воріт (2014 рік побудови) та бетонного тротуару (2014 рік побудови), які розташовані за адресою АДРЕСА_3 ; визнання за ним право користування земельною ділянкою площею 0,16 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

Так, за змістом норм статей 181, 331 ЦК України новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Поряд з цим суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічний правовий висновок міститься й у Постанові Верховного Суду України №6-47цс16 від 07 вересня 2016 року.

У Цивільному кодексі України, крім понять нерухомість, нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: об`єкт незавершеного будівництва (стаття 331), об`єкт будівництва (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що відсутність можливості використання об`єкта незавершеного будівництва за призначенням, задля якого він будується, не позбавляє особу, яка здійснює його будівництво звернутися за проведенням державної реєстрації права власності на такий об`єкт.

Державна реєстрація права на незавершене будівництво здійснюється відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі Порядок).

Державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва проводиться у порядку, встановленому для державної реєстрації прав щодо нерухомого майна, право власності на яке заявлено вперше, з урахуванням певних особливостей.

Згідно поняття права власності, викладеного у ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ст. 187 ЦК України складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Враховуючи, що літня кухня, металеві ворота та бетонний тротуар (2014 рік побудови) не можуть бути відокремлені від спірного житлового будинку і вони не є об`єктами поділу, заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

В частині заявлених вимог про право ОСОБА_4 на користування земельною ділянкою по АДРЕСА_4 , суд також приймає рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог, виходячи з наступних обґрунтувань.

За договором купівлі-продажу жилого будинку від 18 травня 2006 року ОСОБА_8 (продавець) продала, а ОСОБА_2 (покупець) купила жилий будинок та належну до нього земельну ділянку площею 0,1100 га в АДРЕСА_1 (а.с.126 т. 1). Даний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 18.05.2006 року за реєстраційним номером 13993732 (а.с.128).

Відповідно до ч. 3 ст. 120 ЗК України у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на який ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч. 4 ст. 120 ЗК України).

Сторонами вимоги про поділ зазначеної земельної ділянки не заявлено. Жодних обставин, які б вказували на те, що між ними існує спір в частині володіння та користування таким майном, судом не встановлено.

ОСОБА_4 заявляючи зазначені вимоги залишив поза увагою, що метою цивільного судочинства в розумінні ст. 1 ЦПК України є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а отже з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, з яких вбачається відсутність спору між сторонами щодо спільного користування зазначеними будинком та земельною ділянкою, вимоги позивача в цій частині є передчасні та безпідставні, у задоволенні яких слід відмовити.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів на звернення.

Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства встановленими ст. 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі № 925/1265/16).

Крім того Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі № 338/180/17, від 11.09.2018р. у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019р. у справі № 569/17272/15-ц.

Разом з тим, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Окрім цього, суд враховує, що у Постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: "суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини". Аналогічну правову позицію викладено і у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі № 924/1473/15, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц.

Виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приймає рішення про часткове задоволення позовів сторін.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, заява адвоката Нечаєва В.В., яка зроблена під час судових дебатів, щодо розподілу і стягнення судових, внаслідок неподання доказів на підтвердження розміру понесених, така заява підлягає залишенню без розгляду.

Оскільки позови сторін підлягають до часткового задоволення, понесені ними судові витрати на іншу сторону не покладаються, відповідно до п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 266, 267, 268, 272, 273, 352, 354, 430, 431 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Збільшені позовні вимоги ОСОБА_4 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 - обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Визнати речі побутового призначення, а саме: телевізор SAMSUNG, 50 дюймів, вартістю 2 700 гривень; супутникову антену SATURN, вартістю 500 гривень; пральну машину BOSH, вартістю 2 000 гривень; пральну машину WHIRPOOL, вартістю 1 500 гривень; холодильник SAMSUNG, 2-х камерний, вартістю 7 200 гривень; газову плиту INDESIT, вартістю 2000 гривень; газовий котел YUNKERS, вартістю 4 000 гривень; спальний гарнітур (ліжко, 2-і шафи), вартістю 10 000 гривень; кухонний стіл, вартістю 6 000 гривень; кутову ванну (пластикову), виробництва Німеччини, розміром 1,50x1,50 м, вартістю 2 800 гривень,- обєктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканцем АДРЕСА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканкою АДРЕСА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

Виділити ОСОБА_4 рухоме майно, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , а саме: телевізор SAMSUNG, 50 дюймів, вартістю 2 700 гривень; супутникову антену SATURN, вартістю 500 гривень; пральну машину BOSH, вартістю 2 000 гривень; пральну машину WHIRPOOL, вартістю 1 500 гривень.

Виділити ОСОБА_2 рухоме майно, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , а саме: холодильник SAMSUNG, 2-х камерний, вартістю 7 200 гривень; газову плиту INDESIT, вартістю 2 000 гривень; газовий котел YUNKERS, вартістю 4 000 гривень; спальний гарнітур (ліжко, 2-і шафи), вартістю 10 000 гривень; кухонний стіл, вартістю 6 000 гривень; кутову ванну (пластикову), виробництва Німеччини, розміром 1,50x1,50 м, вартістю 2 800 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 компенсацію в сумі 12 650 гривень, як різницю вартості рухомого майна.

В решті первісного та зустрічного позовів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк

Повний текст рішення

складено 10.06.2021 року