Ухвала

Іменем України

02 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 756/3874/21

провадження № 61-19010ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт-Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт-Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

09 жовтня 2021 року ОСОБА_2 подав до місцевого суду заяву про його участь в усіх судових засіданнях в цій справі в режимі відеоконференції.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_2 повернено йому без розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року повернено заявникам.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ухвала суду першої інстанції про повернення без розгляду клопотання про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції відсутня в переліку ухвал, визначених частиною першою статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду. Апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

23 листопада 2021 року ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просять скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга, подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України, мотивована тим, що право на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції про повернення без розгляду клопотання про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції прямо передбачене пунктом 6 частини першої статті 353 ЦПК України, про що було зазначено в апеляційній скарзі на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року. Суд апеляційної інстанції порушив передбачені статтею 44 ЦПК України права відповідача як учасника справи. Крім того, апеляційний суд розглянув справу за відсутності учасників справи, позбавивши їх права надати пояснення, навести свої доводи і міркування.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина п`ята статті 55 Конституції України).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

Обмеженням права на доступ до суду, в даному випадку, є визначений нормами ЦПК України перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути предметом апеляційного оскарження окремо від рішення суду.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.

Частиною другою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Отже, перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, наведений у статті 353 ЦПК України, є вичерпним.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).

Системне тлумачення статті 353 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.

У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 зроблено висновок про те, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їх процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Встановивши, що ухвала суду першої інстанції про повернення без розгляду клопотання про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції відсутня в переліку ухвал, визначених частиною першою статті 353 ЦПК України та не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції по суті спору, апеляційний суд дійшов правильного висновку про повернення апеляційної скарги на вказане судове рішення особам, які її подали.

При цьому таке судове рішення не обмежує права ОСОБА_1 на доступ до суду, оскільки за вищенаведеною частиною другою статті 353 ЦПК України вона має право включити заперечення на ухвалу суду, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, до апеляційної скарги на рішення суду.

Посилання заявників на пункт 6 частини першої статті 353 ЦПК України, згідно з яким окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові), не заслуговує на увагу, оскільки вказана правова норма, не дає заявникові права на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду про повернення без розгляду клопотання про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, так як системний аналіз згаданої процесуальної норми дозволяє дійти висновку, що на її підставі в апеляційному порядку окремо від рішення суду може бути оскаржена ухвала суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) за умови, якщо така ухвала має «завершальне» значення щодо можливості судового розгляду та перешкоджає провадженню у справі.

Наведені висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 2-5151/09 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 вересня 2020 року у справі № 910/404/20.

З урахуванням наведеного безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції порушив передбачені статтею 44 ЦПК України права ОСОБА_1 як учасника справи, так як процесуальні права учасників справи можуть бути реалізовані в порядку, визначеному законом.

Посилання заявників на те, що апеляційним суд розглянув справу за відсутності учасників справи, позбавивши їх права надати пояснення, навести свої доводи і міркування, є неспроможними, оскільки апеляційний суд не розглядав справу, а повернув апеляційну скаргу особам, які її подали.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків апеляційного суду, які узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, і не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявників про звільнення від сплати судового збору.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт-Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко