Справа № 638/869/20
Провадження № 2/638/1409/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретаря Подосокорської А.О.,

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_4 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

23.01.2020 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування якого вказує, що вона та відповідач ОСОБА_6 є рідними сестрами, що приїхали до м. Харкова ха профосвітою. Батьками позивача та відповідача за рахунок зароблених коштів було придбано житловий будинок , жилою площею 32,9 кв.м., з надвірними будівлями. Набувачем за договором купівлі продажу стала відповідачка, як старша сестра, яка вже мала сім`ю. Позивачка на час придбання будинку отримувала освіту, мала тимчасову реєстрацію у гуртожитку на період навчання, бела незаміжня. За законоами того часу, а саме 1979 року, більш значущим був інститут прописки. З 12.04.1980 позивачка прописана у спірному житловому будинку. З метою поліпшення житлових умов та за мовчазної згоди відповідачки як титульного власника житлового будинку, позивачем та її чоловіком за власні кошти на протязі 1982-1990 було збудовано житлові прибудови до житлового будинку. Внаслідок поліпшень житлова площа становить 103 кв.м.. Після смерті чоловіка позивач продовжила облаштовувати житлові прибудови до будинку, у 2003 році позивачем було укладено договори на користування електричною енергією, газопостачання, водопостачання. У 2014 році було отримано технічні умови на приєднання домоволодіння до централізованої системи водовідведення м. Харкова. Будівництво позивачем та її чоловіком здійснювалось власними силами та за власні кошти. У зв`язку з чим позивач вважає, що житловий будинок належить на праві часткової власності як позивачу та і відповідачу. Частка ОСОБА_1 становить 53/100. Відповідач відмовляється визнати позивача співвласником будинку. Позивач просить визнати житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 103 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , оціночною вартістю 941 070,00 грн, спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Визначити за ОСОБА_1 право власності на 53/100 частини житлового будинку, визнати за ОСОБА_5 право власності на 47/100 частин житлового будинку.

15.05.2020 відповідачем ОСОБА_5 подано відзив на позов, у якому зазначено, що позов безпідставний, не підлягає задоволенню. Гарантії права власності закріплені у законодавстві та є непорушним. Самобуд не підлягає виділу чи поділу на підставі. Окрім ого, позивачем надано технічний паспорт від 22.03.2019, але їй, як власнику, нічого не відомо про технічний паспорт, оскільки не була ініціатором технічної інвентаризації. Твердження позивача, що самочинні забудови були здійснені нею та чоловіком спростовуються рішення виконавчого комітету, яке видане ОСОБА_5 про надання дозволу на прибудовану кімнату. У зв`язку з чим відповідач просила відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.05.2020 залучено до справи у якості третьої особи ОСОБА_4

04.08.2020 позивачем подано відповідь на відзив, у якій зазначено, що позивачем не було порушено норм чинного законодавство та не було здійснено самочинного будівництва. Окрім того, зазначено, що позивач отримала технічний паспорт, як особа, яка зареєстрована у житловому приміщенні. У зв`язку з чим позивач просить задовольнити позов.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні, з підстав, викладених у відзиві.

Представник третьої особи Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, звернувся з заявою про розгляд справи за його відсутності.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти позову, зазначив, що власником житлового будинку є ОСОБА_5 .

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що відповідно до договору від 20.10.1979 ОСОБА_5 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 (а.с. 22).

З Інформаційної довідки Реєстру територіальної громади міста Харкова від 31.10.2019 вбачається, що у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (відповідач у справі), ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 (позивач у справі) (а.с. 23).

З листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 07.08.2018 за №1042420 вбачається, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи реєстрацію права власності з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 проведено КП «ХМ ЮТІ» на праві власності на ім`я ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі- продажу від 12.10.1979. Самовільно побудовано прибудову літ «А3-1» (приміщення №2-6, 2-7, ІІІ, загальною площею 16,9 кв.м) Самовільно переобладнано приміщення №1-3, 2-4 з житлових під підсобні (а.с. 27).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Крім того, суд зазначає, що статтею 120 ЗК України закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Позивачем ОСОБА_1 не надано доказів того, що ОСОБА_5 , як власник домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 надавала згоду на будівництво.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 53/100 частину домоволодіння, на підставі ст. 392 ЦК України.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.09.2019 по справі № 352/1350/18 (61-12134св19).

Позивач зазначає, що вона побудувала житлові прибудови літ. «А1-1», літ. «А2-1» та літ. «А3-1» до житлового будинку літ. «А-1» за особисті кошти, на підтвердження зазначених обставин надала суду квитанцію про придбання цегли та накладну на придбання цегли.

Окрім того, в судовому засіданні, за клопотанням позивача, були допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_5 (відповідач) знає. Сторони проживають у будинку за адресою АДРЕСА_1 . Зазначений будинок поділений на дві частини. В прибудові мешкає ОСОБА_15 з родиною. Прибудова була зроблена зі згоди ОСОБА_5 . Чи приймала участі будівництві прибудови ОСОБА_5 не знає. Він (свідок) фізично допомагав будувати прибудову. За чиї кошти було придбано матеріал для будівництва не знає, частину матеріалів було отримано шляхом демонтажу будинків, які розташовані поруч з домоволодінням по АДРЕСА_1 , які на той час були покинуті, не мали власників та підлягали демонтажу.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні зазначила, що сторін знає, вони її сусіди з 1979 року. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , сестри, проживають у одному будинку. Будинок належить ОСОБА_5 . Коли ОСОБА_1 здійснювали прибудову ОСОБА_5 не заперечувала. За чий рахунок було здійснено прибудову не знає. Її (свідка) чоловік допомагав будувати прибудову, проводити водопостачання. На теперішній час ОСОБА_16 хоче оформити свою частину будинку на себе.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що сторін знає давно. Він працював з чоловіком ОСОБА_1 , був у них вдома. Сім`я ОСОБА_17 мешкала у прибудові. Хто власник будинку не знає. Періодично, під час того, як сім`я ОСОБА_17 будували прибудову, він (свідок) допомагав. Будівля тривала довго. Знає, що і сім`я ОСОБА_17 і сім`я ОСОБА_18 були за будівництво.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні зазначила, що сторін знаю, вони родичі, троюрідні сестри. Більше спілкувалась з батьками сторін. Знає, що батьки сторін купили будинок для сестер, проте оформили будинок на старшу сестру ОСОБА_19 . У подальшому ОСОБА_20 дала дозвіл сестрі на будівництво. На чиї кошти була будівля прибудови не знає. В будівництві не приймала участі. За весь час до сестер приїздила разів п`ять.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засідання пояснив, що сторні знає, бував у них вдома. На момент коли було будівництво був сусідом сторін. Хто саме власник будинку не знає. В будівництві допомагав. Знає, що чоловік ОСОБА_1 матеріали для будівництва отримував на роботі. Будівництво тривало довго, біля 8-10 років.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін.

Європейський суд з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року дійшов висновку, що хоч суд і не повинен надавати відповідь на кожен аргумент сторони, проте судовий розгляд не можна вважати справедливим, якщо суд залишив без уваги ключові докази - вирішальні з точки зору фінального рішення суду.

Таким чином, оцінка доказів є завершальною стадією процесу доказування у цивільному судочинстві.

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме нею та за особисті кошти було здійснено будівництво житлових прибудов літ. «А1-1», літ. «А2-1» та літ. «А3-1» до житлового будинку літ. «А-1».

Надані позивачем товарні чеки на придбання цегли не свідчить про набуття останньою права власності на частину у домоволодінні.

Допитані в судовому засіданні свідки не змогли підтвердити, що будівництво прибудов було здійснено за кошти ОСОБА_5 та її сім`ї, більш того свідок ОСОБА_21 підтвердив, що матеріали для будівництва прибудов були отримані, зокрема, шляхом демонтажу будинків, які розташовані поруч з домоволодінням по АДРЕСА_1 , які на той час були покинуті, не мали власників та підлягали демонтажу.

Відповідачем ОСОБА_5 надано копію рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народниї депутатів м. Харкова від 07.09.1982 №254/3, яким надано ОСОБА_5 дозвіл на прибудову у домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Тобто, дозвіл на будівлю прибудови було надано відповідачу ОСОБА_5 .

Окрім того, заявляючи вимогу про визнання права власності на 53/100 позивач зазначає, що частка обчислена виходячи з площі приміщення 54,5 кв.м. в збудованих нею житлових прибудовах до житлового будинку порівняно з загальною площею 103 кв.м, тобто 54,5 кв.м/103 кв.м.*100 =53/100.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Аналізуючи дану статтю слід зазначити, що судова експертиза як один із засобів доказування сприяє всебічному, повному й об`єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень.

Окрім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 116 ЦПК України призначення експертизи є способом забезпечення доказів.

За правилами ч. 2 ст. 102 ЦПК України - предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Тобто, єдиним доказом визначення частки домоволодіння у зазначеній справі міг би бути висновок будівельно технічної експертизи.

Проте, позивач не скористалась своїм правом, не заявила клопотання про проведення експертизи, а наполягала на тому, що самостійно визначила частку, на яку за нею слід визнати право власності.

За правилами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

П. 4 ч.5 ст. 12 ЦПК України визначено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ним прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, діючи на підставі ст.12 ЦПК України, з метою сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для забезпечення правильного та законного розгляду справи, неодноразово роз`яснював стороні позивача про можливість заявлення клопотання про проведення експертизи.

Представник позивача, яка є професійним юристом, у судовому засіданні зазначила, що необхідності у проведенні експертизи не має, позивачем самостійно визначено частку, на яку слід визнати за нею право власності.

Інших доказів, окрім самостійно визначено частки, суду не надано.

Суд зауважує, що відповідачем ОСОБА_5 набуто право власності на спірний будинок на підставі договору купівлі - продажу, вказаний правочин є дійсним, сторонами не оспорювався, а отже і набуття права власності на спірне домоволодіння відповідачем вважається правомірним.

Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги недоведені та необґрунтовані, а, отже, задоволенню не підлягають.

Щодо клопотання відповідача ОСОБА_5 про застосування строку позовної давності.

Змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду з позовом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 367/2271/15-ц зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених стороною позивача поважних причин її пропуску.

Оскільки судом встановлено, що права чи інтереси позивача ОСОБА_1 не порушені, суд відмовляє у позові з підстав його необгрунтованості.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 7, 11,12, 13,19,47,48,51,51, 81, 133, 141, 158,175,263,264, 265 ЦПК, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15-16, 317, 319, 321, 328, 331, 377, 392 ЦК України, ст. ст. 120, 125 ЗК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_4 про визнання права власності відмовити.

До визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до або через Харківський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 09.12.2021.

Сторони:

Позивач- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_2 .

СУДДЯ: І.В. СЕМІРЯД