Справа № 461/7523/20 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2395/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю представника відповідача Гасюка Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 травня 2021 року, ухвалене в складі головуючого - судді Радченка В.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Львівської міської ради, і з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на приміщення, що знаходяться у її фактичному володінні та на реконструйовану квартиру, згідно прохальної частини позовної заяви.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у відповідності до Витягу з реєстру прав на нерухоме майно вона є власником квартири АДРЕСА_1 , яка розташована на першому поверсі триповерхового житлового будинку. Крім того, позивачка зазначає, що їй належить на праві приватної власності підвальне приміщення позначене індексом VІІІ-а площею 6 кв.м.

На момент придбання вказаної квартири, загальна площа становила 81,1 кв. м, до квартири також належала комора в підвалі площею 12 кв. м. Зазначає, що попередні власники квартири окрім вказаного житлового та нежитлового приміщення також користувалися й частиною нежитлових при міщено першого поверху будинку: приміщенням площею 3,2 кв. м (позначеного індексом XVII); нежитловим приміщенням позначеним індексом ХІХ площею 7,7 кв. м, а також підвальними приміщеннями позначеними індексом VІ площею 7 кв. м, індексом VІІ площею 8,2 кв. м, індексом VІІІ площею 13,5 кв. м, індексом Х площею 12,7 кв. м, та підвальним приміщенням позначеним індексом ІХ площею 20 кв. м.

Покликаючись на розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР № 02 від 03.01.2019 року, згідно якого будинок АДРЕСА_2 списано з балансу ЛКП «Княже місто» з 03.01.2019 року, та на те, що вказані як житлові, так і нежитлові приміщення знаходяться у фактичному володінні позивачки, у всіх, зазначених вище приміщеннях, позивачкою було зроблено ремонти і вона неодноразово зверталася до відповідних підрозділів відповідача з проханням посприяти в узаконенні реконструйованої квартири з підвалами, однак постійно отримує відмови через відсутність процедури приєднання місць загального користування, тобто з формальних підстав, просить позов задовольнити та визнати за нею право особистої приватної власності на вказані у позові приміщення.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності, відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 оскаржила таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.12.2017 року № 109607458, вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Також їй належить на праві приватної власності підвальне приміщення в будинку АДРЕСА_2 , позначене під індексом VІІІа, загальною площею 6,0 кв. м. Згідно розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР № 02 від 03.01.2019 року будинок АДРЕСА_2 списано з балансу ЛКП «Княже місто» з 03.01.2019 року. Фактичне користування нею неприватизованими приміщеннями (3,2 кв. м, 7,7 кв. м - комірка та 49,4 кв. м - підвал) підтверджуються інвентаризацією балансоутримувача будинку - ЛКП «Княже місто» № 369 від 16.09.2019 року та листом вказаного ЛКП від 16.09.2019 року. Мешканці будинку не заперечують щодо користування ОСОБА_1 спірними приміщеннями (3,2 кв. м - коридору; 7,7 кв. м - комірки та 49,4 кв. м - підвалу), що підтверджується відповідними заявами мешканців. Спірні приміщення (3,2 кв. м - коридору; 7,7 кв. м - комірки та 49,4 кв. м - підвалу) юридично за громадою міста не оформлено, вона декілька разів зверталася до підзвітних підрозділів відповідача з проханням посприяти в узаконенні реконструйованої квартири з підвалами, однак постійно отримувала відмови у зв`язку із відсутністю самої процедури приєднання місць загального користування, тобто з формальних підстав. Вартість спірних приміщень становить 58 795 грн 20 коп. У випадку задоволення вказаної уточненої позовної заяви апелянт, як позивач, не заперечуватиме щодо стягнення 58 795 грн 20 коп. на користь Львівської міської ради.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 травня 2021 року та постановити нове рішення про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивачка та її представник в суд апеляційної інстанції не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи є відповідне поштове відправлення. Заява представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Кісь О.Р. про відкладення розгляду справи на електронну адресу суду надійшла в день розгляду справи 02 грудня 2021 року об 11 годині 12 хвилин, тобто після початку розгляду справи, а колегії суддів була передана після завершення розгляду справи і проголошення вступної та резолютивної частин постанови. Вказане вище унеможливило розгляд такого клопотання колегією суддів під час розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача в заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81, 1 кв. м, яка складається з трьох житлових кімнат житловою площею 65,0 кв. м та кухні. До квартири належить комора в підвалі площею 12,0 кв. м. Також позивач є власником підвального приміщення під літ.VIII a, загальною площею 6 кв. м, яке знаходиться за цією самою адресою, що і будинок.

Будинок АДРЕСА_2 є багатоквартирним будинком.

Згідно розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР № 02 від 03.01.2019 року будинок АДРЕСА_2 списано з балансу ЛКП «Княже місто» з 03.01.2019 року.

Відповідно до відповіді Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 27.06.2019 року № 2302-3098 в управлінні відсутня інформація від балансоутримувача щодо наявності вільних нежитлових приміщень на АДРЕСА_2 , які можуть бути надані в оренду.

Львівське комунальне підприємство «Княже місто» надало інформацію про те, що підвальні приміщення під літ. XII пл. 6,2 кв. м, під літ. XI пл. 11,4 кв. м, під літ. XII пл. 3,4 кв. м знаходяться в загальному користуванні мешканців будинку.

Предметом спору у даній справі є визнання за позивачкою права власності на приміщення в будинку, якими вона фактично користується, та в яких нею зроблено ремонт. При цьому, мешканці будинку не заперечують щодо користування позивачкою ОСОБА_1 спірними приміщеннями (3,2 кв. м - коридору; 7,7 кв. м - комірки та 49,4 кв. м - підвалу), що підтверджується відповідними заявами мешканців.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно зі статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України в редакції діючій на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до преамбули Закону України від 14 травня 2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який набрав чинності з 01 липня 2015 року, цей закон визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Спільне майно багатоквартирного будинку, це приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша та друга статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (пункт 1 частини першої та частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19), зазначено: «при вирішенні спору Велика Палата Верховного Суду керується вимогами частини другої статті 10 Закону № 2482-XII, за якою власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Згідно зі статтею 1 Закону № 2482-XII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Такі висновки підтверджуються й у рішеннях Конституційного Суду України, а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_18 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі №14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_19 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення».

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши ненадання позивачем доказів того, що спірні приміщення не є у розумінні Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжними приміщеннями, а також те, що нею не надано доказів володіння на законних підставах спірними приміщеннями, з огляду на те, що саме по собі користування приміщеннями спільного користування житлового будинку не дає підстави для виникнення права власності на займані приміщення, так як і проведення реконструкції, ремонту чи інших робіт без відповідного погодження проведення таких, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Доводи апеляційної скарги, які є ідентичні доводам позовної заяви, вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, тому колегія суддів не вбачає підстав для їх детального аналізу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2021 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич