2/279/2030/21 Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа № 279/5423/21
Провадження № 2/279/2030/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2021 року

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Коваленко В.П.

секретаря Комарової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Коростень цивільну справу №279/5423/21 за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства " Виробничо - будівельне об`єднання " Граніт", про визнання права власності на нежитлову будівлю в порядку спадкування за законом , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на на нежитлову будівлю ( будинок-майстерню) , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 295,6 кв.м. в порядку спадкування за законом.

В підтвердження своїх вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. У встановленому порядку він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру, що належала спадкодавцю. У видачі свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю ( будинок-майстерню) нотаріусом було відмовлено, оскільки договір купівлі - продажу від 03.06.2003 року не був зареєстрований у відповідному органі БТІ .

В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, відзиву чи інших запечень на позов не надав. А тому суд вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних матеріалів та без фіксації технічними засобами .

Перевіривши матеріали справи, оцінивши всі докази та обставини по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно достатті 328 Цивільного кодексу Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За вимогами положень частин 1, 4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першійстатті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом передбаченого в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Враховуючи зазначені положення, слід дійти висновку, що за наявності підстав вважати, що власник майна (якщо такий є) упродовж тривалого часу не виявляє наміру визнати спірне майно своїм, тобто він погодився із його втратою, таке майно може бути визнано власністю фактичного добросовісного володільця.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3статті 344 Цивільного кодексу України.

Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Судом встановлено, що 03 червня 2003 між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством «Виробничо-будівельне обєднання "Граніт" було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є нежитлова будівля будинок майстерня (а.с.10) , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Договір купівлі-продажу укладено у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчено.

Відповідно до ст. 657 ЦК України (в редакції на час укладення договору) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, договір-купівлі від 03 червня 2003, укладений між ОСОБА_2 ВАТ"Виробничо-будівельне обєднання "граніт" є нікчемним та не може мати правових наслідків у вигляді переходу права власності на спірне майно.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно достатті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (утому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьоїстатті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина другастатті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 по справі № 910/17274/17.

Як на підставу заволодіння спірною нерухомістю та визнання права власності на неї за набувальною давністю позивач посилається на вищезгаданий договір купівлі-продажу від 03.06.2003 року та акт передачі майна.

Однак, ураховуючи наведену правову позицію Верховного суду можна дійти висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 03.06.2003 року не посвідчено нотаріально, що суперечить положенням ст. 657 ЦК України, а тому недотримання вимог закону не може свідчити про добросовісність набувача майна в контексті положень ст. 344 ЦК України.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практикуу справах про спадкування " від 30 травня 2008 року №7 , якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Враховуючи ту обставину, що спадкодавець за життя не набув у встановленому законом порядку права власності на нежитлову будівлю , позовні вимоги не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-268 268 ЦПК України,

ст.344 ЦК України , ст. 657 ЦК (в редакції 1963 року) суд, -

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства "Виробничо-будівельне об"єднання "Граніт" , про визнання права власності на нежитлову будівлю ( будинок-майстерню) , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 295,6 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня отримання повного тексту рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано .

Суддя В.П. Коваленко