Справа № 2-193/11
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 лютого 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ФАЗИКОШ Г.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі МІЦІ О.-Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 2-193/11 за скаргою стягувача ОСОБА_1 на дії та рішення головного державного виконавця Великоберезнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пекара Івана Івановича, за апеляційною скаргою стягувача ОСОБА_1 на ухвалу Великоберезнянського районного суду від 1 липня 2020 року, повний текст якої складено 1 липня 2020 року, головуюча суддя Лютянська М.С., -

встановив:

Стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_1 подав 09.04.2020 до суду зазначену скаргу на дії та рішення гол. державного виконавця Великоберезнянського МРВ ДВС Пекара І.І. мотивуючи таким.

Постановою від 30.03.2020 держвиконавець повернув стягувачу без виконання виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення, а всі заходи, вжиті державним виконавцем щодо розшуку такого майна, виявилися безрезультатними.

Ця постанова незаконна. Так, відповідно ст. 19 Конституції України, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом і у встановлений ним спосіб заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно й у повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Однак, у стягувача відсутня будь-яка інформація про те, що державний виконавець у процесі виконання здійснив усі надані йому вищевказаним законом заходи примусового виконання рішень.

Зокрема, держвиконавець отримав інформацію, що боржник працює в Ужанському національному парку, тому повинен був з`ясувати чи отримував боржник заробітну плату в період з 23.07.2019 та за наслідками цього визначитися із подальшими діями (притягнути боржника до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання судового рішення чи приховування доходу, якщо останній отримував заробітну плату; притягнути підприємство до відповідальності, якщо останнє не виконувало постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника, тощо).

Боржника було зобов`язано з`явитися до держвиконавця та подати декларацію про доходи та майно в строк до 30.07.2019, а також було попереджено про кримінальну відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У зв`язку з цим, у стягувача відсутня інформація про притягнення боржника до адміністративної відповідальності відповідно до ст. 76 ч. 1 Закону № 1404-VIII та ст. 188-13 КУпАП.

Крім того, стягувач просив накласти арешт на грошові кошти боржника, які знаходяться на рахунках у банках України, але досі виконавець не вчинив жодних дій щодо надіслання до банківських установ України відповідних запитів про наявні рахунки чи постанов про накладення арешту на ці рахунки.

Держвиконавець не вчиняв й інших спрямованих на виконання рішення дій, передбачених ст. 18 Закону № 1404-VIII (огляд і опис майна за місцем реєстрації боржника, обмеження боржника у праві виїзду за кордон і т.ін.). До відповідних установ з метою встановлення місця роботи боржника, з`ясування наявності транспортних засобів держвиконавець звернувся лише через три місяці після відкриття виконавчого провадження, а саме 28.10.2019, тоді як виконавче провадження було відкрито 23.07.2019. Таким чином, у період з 23.07.2019 по 28.10.2019 держвиконавець не вчиняв жодних дій для виявлення джерел доходу боржника чи місця його роботи, що призвело до відтермінування звернення стягнення на заробітну плату.

Посилаючись на ці обставини, вважаючи бездіяльність держвиконавця при виконанні рішення суду протиправною, ґрунтуючись на наведених вище нормах закону та враховуючи приписи ст. 74 Закону № 1404-VIII і Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», стягувач ОСОБА_1 просив:

скасувати постанову від 30.03.2020 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 59619196;

визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Великоберезнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пекара Івана Івановича щодо зволікання із направленням запитів для з`ясування майнового стану боржника та джерел його доходів у виконавчому провадженні № 59619196 у період з 23.07.2019 по 28.10.2019;

зобов`язати державного виконавця Великоберезнянського МРВ ДВС Пекара І.І.:

з`ясувати, чи отримував боржник ОСОБА_2 заробітну плату, зокрема, від Ужанського національного природного парку в період з 23.07.2019 по 30.03.2020;

направити запити до банківських установ України, а саме, до: АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Державний ощадний банк», АТ «ОТП Банк», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АБ «Укргазбанк», АТ «Укрексімбанк», АТ «Укрсоцбанк», АТ «УкрСиббанк», АТ «Ідея Банк», АТ «Комінвестбанк», АТ «Креді Агріколь Банк», АТ «Кредобанк», АТ «А-Банк», АТ «Таскомбанк», АТ «Універсал Банк», АТ «Альфа-Банк», АТ «ОКСІ Банк», АТ АБ «Південний», АТ «Перший Український міжнародний банк», АТ АКБ «Львів» для виявлення відкритих на ім`я боржника ОСОБА_2 рахунків чи належних йому грошових коштів.

Ухвалою Великоберезнянського районного суду від 01.07.2020 у скарзі відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності скарги, з того, що держвиконавець виконав вимоги закону, вжив усі необхідні дії для встановлення необхідних обставин, розшуку майна боржника і загалом для виконання рішення.

Стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_1 оскаржив ухвалу суду першої інстанції як незаконну та необґрунтовану. У скарзі посилається загалом на ті самі доводи і обставини, якими мотивувалася скарга на дії та рішення держвиконавця. Зазначає, окрім цього, що суд першої інстанції не дав належної оцінки наведеним у скарзі доводам та наявним матеріалам, які підтверджують протиправну бездіяльність держвиконавця при виконанні рішення та незаконність постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. В тому числі, суд залишив поза увагою, що на даний час заробітна плата працівникам бюджетних установ здійснюється виключно через банки, тому банки володіють відповідною інформацією. Відзив, яким суд обґрунтував своє рішення, стягувачу не надсилався і відсутній в матеріалах електронної судової справи. Просить ухвалу суду скасувати, скаргу на дії держвиконавця - задовольнити.

У відзиві на апеляцію, складеному гол. держвиконавцем Пекаром І.І. і поданому Великоберезнянським міжрайонним відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), вказується на необґрунтованість скарги та законність ухвали суду першої інстанції, які слід залишити без змін. Зазначається, зокрема, про те, що держвиконавець належним чином, у повному обсязі та неодноразово здійснив необхідні виконавчі дії.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України з урахуванням відповідних клопотань за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим для виконання (ст. 124 ч. 5 Конституції України в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідні положення щодо обов`язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, та відповідальності за його невиконання були встановлені ст. 14 ч.ч. 1, 2 ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017, та встановлені ст. 18 ч.ч. 1, 2 редакції цього Кодексу, чинної з 15.12.2017.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (ст. 368 і ст. 431 відповідних редакцій ЦПК України). Реальне виконання відповідно до закону чинного рішення суду є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР. Європейський суд з прав людини у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) відповідно до практики Суду в контексті оцінки дій держави та її органів у питаннях виконання судових рішень, що набрали законної сили, зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; Суд вказав на неприпустимість та несумісність з положеннями Конвенції практики, коли особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами такого рішення відповідно до Конвенції (п.п. 51, 53, 54, 73, 83, 85, 88 та ін.). Відповідні позиції висловлені ЄСПЛ і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Встановлено, що на підставі рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 28.02.2018 у справі № 2-193/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором найму з викупом транспортного засобу та відшкодування моральної шкоди Великоберезнянський районний суд видав 27.03.2012 щодо боржника ОСОБА_2 виконавчий лист про стягнення солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 15600,00 грн плати за найм транспортного засобу, 4266,00 грн неустойки, 9360,00 грн компенсації моральної шкоди та 198,66 грн судового збору і 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с. 8-9, 40).

Як убачається з відміток на виконавчому листі, у період з 2012 року по 2016 рік виконавчий документ щодо боржника ОСОБА_2 чотири рази повертався стягувачу без виконання.

Постановою гол. держвиконавця Великоберезнянського МРВ ДВС Пекара І.І. від 23.07.2019 вчергове за заявою стягувача ОСОБА_1 від 16.07.2019 було відкрито виконавче провадження № 59619196 із примусового виконання виконавчого листа, виданого 27.03.2012 у справі № 2-193/11, про стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 присуджених рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28.02.2018 коштів (а.с. 6-7, 39, 41).

Постановою гол. держвиконавця Пекара І.І. від 30.03.2020 вищевказаний виконавчий документ повернуто стягувачу ОСОБА_1 з підстави, передбаченої ст. 37 ч. 1 п. 2 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № № 1404-VIII): у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с. 10-11).

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закону № 1404-VIII, що набрав чинності з 05.10.2016). Примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу, а також у передбачених законом випадках на приватних виконавців і здійснюється відповідно до законодавства про виконавче провадження. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1, ст. 5 ч. 1, ст. 10, ст. 18 ч. 1 Закону № 1404-VIII, виконавець повинен діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і зобов`язаний вживати передбачених законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно, ефективно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Заходи примусового виконання судового рішення визначені ст. 10 Закону № 1404-VIII і такими є, передусім, звернення стягнення на грошові кошти, доходи, інше майно, майнові права боржника.

Права виконавця, які він має у процесі примусового виконання рішення та якими забезпечується можливість належного і повного виконання рішення, зазначені в частині 3 статті 18 Закону № 1404-VIII.

З метою належного і повного виконання рішення законом покладався на виконавця обов`язок провести перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження, а в подальшому проводити таку перевірку не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (ст. 48 ч. 8 Закону № 1404-VIII).

Стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів (ст. 68 ч. 1 Закону № 1404-VIII).

Як убачається з наявних матеріалів, держвиконавець вживав певні заходи, спрямовані на з`ясування майнового стану боржника, виявлення його доходів, майна тощо. Однак, ці заходи були вчинені зі значним порушенням передбаченого для цього строку з моменту відкриття виконавчого провадження, оскільки збір відповідної інформації (запити, пошуки тощо) розпочався лише 28.10.2019 (а.с. 16-20, 42-46). Постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника була винесена держвиконавцем 04.11.2019 (а.с. 47). На свій запит від 04.11.2019 про місце роботи боржника ОСОБА_2 держвиконавець 20.11.2019 одержав відповідь Ужанського національного природного парку від 15.11.2019 № 469 про те, що ОСОБА_2 звільнений з роботи 30.08.2019 (а.с. 48).

Заходи, спрямовані на з`ясування майнового стану боржника, виявлення його доходів і майна, були здійснені держвиконавцем одноразово, доказів повторного направлення відповідних запитів 05.02.2020, на що посилався орган ДВС, у справі немає. Даних про здійснення перевірок виконавцем майнового стану боржника у передбаченому законом порядку у справі теж немає.

Відсутні й дані про реалізацію виконавцем наданих йому законом прав для виявлення майна, зокрема, рухомого, на яке може бути звернено стягнення з метою виконання рішення. У виконавчому провадженні № 59619196 держвиконавець не приймав рішення про арешт майна боржника (а.с. 24-27 та ін.). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису від 06.04.2012 про арешт нерухомого майна боржника ОСОБА_2 , накладеного в рамках виконавчого провадження № 32006127, відкритого 05.04.2012 (а.с. 16-17, 45) і завершеного поверненням стягувачу виконавчого документа 27.12.2012, зазначеного не спростовує, крім того, не усуває необхідності вирішення питання про виявлення і арешт рухомого майна, за рахунок якого може бути виконане рішення.

У справі немає доказів того, що держвиконавець вживав реальних і ефективних заходів для виявлення коштів боржника на банківських рахунках, рухомого майна боржника, використовував передбачені законом права і повноваження для ініціювання питань про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи з метою виявлення, опису і арешту рухомого майна і т.ін. Відтак, оскільки відповідні дії виконавцем не вчинялися, то не вирішувалися й питання, які пов`язуються із наслідками ухилення боржника від виконання рішення та відповідальністю за його невиконання.

Апеляційний суд зауважує також, що з урахуванням часу відкриття виконавчого провадження та часу звільнення боржника ОСОБА_2 з роботи в Ужанському національному природному парку держвиконавець мав можливість своєчасно вирішити питання про звернення стягнення на заробітну плату боржника, чого без будь-яких обґрунтованих для того причин не зробив, а зі звільненням боржника таку можливість втратив.

За наведених обставин, повернення постановою гол. держвиконавця Пекара І.І. від 30.03.2020 виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII не може бути визнане правомірним. Держвиконавець не вжив передбачених законом і необхідних заходів, які б забезпечували можливість виконання повністю або частково рішення та стягнення боргу. Матеріали справи з огляду на суму боргу не вказують на неможливість такого стягнення. Не були позбавлені права стягувач і держвиконавець з`ясувати й можливість стягнення боргу з урахуванням наявності солідарних боржників.

Таке тривале невиконання рішення суду за заявами стягувача, який неодноразово ініціював примусове виконання рішення, та повернення в даному виконавчому провадженні виконавчого документа не вживши належних заходів до виконання рішення неприпустиме, порушує право ОСОБА_1 на виконання рішення і, крім того, може оцінюватися як невиконання державою свого обов`язку повною мірою забезпечити виконання рішення суду. Фактичне припинення виконання рішення суду за відсутності доказів об`єктивної неможливості такого виконання поза сумнівом порушує законні майнові права стягувача. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність; в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст.ст. 3, 8 Конституції України).

Саме невиконанням держвиконавцем належним чином обов`язків, передбачених законом, для виконання судового рішення про стягнення боргу мотивував скаргу стягувач. Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи; у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (ст. 447 ч. 1, ст. 451 ч. 2 ЦПК України).

Виходячи з викладеного, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляційну скаргу, доводи якої знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, скаргу стягувача - задовольнити, визнавши відповідні дії (бездіяльність) неправомірними, скасувавши оскаржену постанову та зобов`язавши держвиконавця вчинити дії, спрямовані на належне виконання рішення суду.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу стягувача ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Великоберезнянського районного суду від 1 липня 2020 року скасувати, скаргу стягувача ОСОБА_1 на дії та рішення головного державного виконавця Великоберезнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пекара Івана Івановича задовольнити,

постанову головного державного виконавця Великоберезнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пекара Івана Івановича від 30.03.2020 у виконавчому провадженні № 59619196 про повернення виконавчого документа стягувачу скасувати,

визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Пекара Івана Івановича у виконавчому провадженні № 59619196 щодо несвоєчасного з`ясування майнового стану боржника ОСОБА_2 та джерел його доходів у період з 23.07.2019 по 28.10.2019;

зобов`язати головного державного виконавця Пекара Івана Івановича:

встановити, чи отримував боржник ОСОБА_2 заробітну плату в період з 23.07.2019 по 30.03.2020, зокрема, від Ужанського національного природного парку;

направити запити до банківських установ для виявлення відкритих на ім`я боржника ОСОБА_2 рахунків та належних йому грошових коштів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 22 лютого 2021 року.

Судді