Справа № 755/1550/21 Головуючий 1 інстанція- Савлук Т.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 грудня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,-

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що із 23 лютого 2018 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину - доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружнє життя з відповідачем не склалося і рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року шлюб між ними розірвано. Вказувала, що після розлучення сторони мешкають окремо, донька ОСОБА_3 проживає з нею і знаходиться на її утриманні. Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, відмовився підписувати нотаріально посвідчений аліментний договір на утримання дитини, який би підтверджував його наміри регулярного надання коштів.

У зв`язку з наведеним, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до повноліття дитини.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 19 квітня 2021 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 25 січня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції шляхом його скасування і стягнути з нього аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 2300 грн. щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, посилаючись на його незаконність, необгрунтованість.

Скарга обгрунтована тим, що рішення не є мотивованим, бо не містить підстав відхилення доречних аргументів відповідача, що позбавляє його можливості апелювати проти нього. Стягуючи аліменти у частці від заробітку, суд критично поставився до його

- 2 -

доводів щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2300 грн. щомісяця. Вказує, що з часу ухвалення рішення він припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця і знятий із обліку в державних органах. Він офіційно не працює, має нерегулярний, мінливий дохід, стабільний заробіток у нього відсутній, виїжджає на заробітки за кордон, а тому не має можливості сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку. Судом не враховано, що батьки мають рівні обов`язки по утриманню та матеріальному забезпеченню дитини, а тому не тільки він, а й позивачка зобов`язана утримувати доньку і їх витрати мають бути однаковими.

Позивачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив її позов та стягнув аліменти у розмірі 1/4 частини доходу відповідача, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму (за п.3 ч.1 ст.176 ЦПК Україниціна позову у справах про стягнення аліментів визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців), і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заявлене у відзиві на апеляційну скаргу клопотання позивачки про розгляд справи з викликом сторін відхилене, мотиви відхилення наведені в ухвалі апеляційного суду про призначення справи до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що є передбачені законом підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої доньки до її повноліття.

При цьому, визначаючи аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку відповідача, суд виходив з того, що спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України).

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).

Відповідно до ч.1ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів на дитину суд враховує наступні обставини: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) ста

- 3 -

здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі із 23 лютого 2018 року, від якого мають дитину - доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року.

Після розлучення сторони проживають окремо, донька ОСОБА_3 проживає з матір`ю і знаходиться на її утриманні, відповідач достатньої матеріальної допомоги дитині не надає.

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, зареєстрований як фізична особа-підприємець, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених йому щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності, інших утриманців та соціальних зобов`язань, що в сутності впливає на матеріальне становище, відповідачем суду не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно задоволив позов та стягнув аліменти на утримання малолітньої доньки сторін, визначивши їх у розмірі 1/4 частини від заробітку відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення не є мотивованим, бо не містить підстав відхилення доречних аргументів відповідача, що позбавляє його можливості апелювати проти нього та становить порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів відхиляє як надумані та безпідставні.

При вирішенні спору судом враховані аргумени відповідача, наведені ним у відзиві на позов щодо визначення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 2300 грн. і їм дана вичерпна оцінка, а незгода з такою оцінкою не означає її відсутність, як помилково вважає відповідач. Зокрема, відхиляючи доводи відповідача, суд послався на те, що спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина, а тому зміна заявленого позивачкою способу присудження аліментів буде виходом за межі позовних вимог.

Таке відповідає положенням ч.3 ст.181 СК України, яка надає тому з батьків з ким проживє дитина право вибору способу сплати аліментів - у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі.

Таким приписам кореспондуються положення ч.1 ст.184 СК України, згідно якої суд виключно за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Ухвалюючи рішення, суд вірно врахував правову позицію Верховного Суду у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18, де Верховний Суд погодився із доводами касаційної скарги, що апеляційний суд, змінивши спосіб присудження аліментів

- 4 -

вийшов за межі позовних вимог та розглянув вимогу, що не була предметом розгляду у суді першої інстанції. При цьому апеляційним судом порушено положення ч.3 ст.181 СК України, оскільки спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Посилання в апеляційній скарзі на ст.184 СК України, яка передбачає можливість визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, недоречні, оскільки відповідач посилається на редакцію даної норми, яка втратила чинність 08 липня 2017 року у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17 травня 2017 року.

Вказаний Закон виклав ст.184 СК України у новій редакції, яка надає одержувачу право отримання аліментів у твердій грошовій сумі не пов`язуючи це із відсутністю у платника аліментів постійної роботи або нерегулярністю чи мінливістю його доходу.

Доводи апеляційної скарги про те, що з часу ухвалення рішення відповідач припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємства і знятий із обліку в державних органах, офіційно не працює, має нерегулярний, мінливий дохід, стабільний заробіток у нього відсутній, виїжджає на заробітки за кордон, а тому не має можливості сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку, колегія суддів відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду про стягнення аліментів у частці від доходу.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує, що хоча відповідач не працює за трудовим договором та не зареєстрований як фізична особа-підприємець, проте в той же час і не перебуває на обліку в службі зайнятості як безробітний, тобто як особа, яка не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстрована у державній службі зайнятості як така, що шукає роботу (ст.2 Закону України «Про заййнятість населення»).

Відтак скаржник, самостійно забезпечуючи себе роботою та доходом, не надав суду доказів, про розмір отримуваного ним заробітку, який би підтверджував його доводи про неможливість сплати ним аліментів у розмірі 1/4 частини доходу.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом того факту, що батьки мають рівні обов`язки по утриманню та матеріальному забезпеченню дитини, а тому не тільки він, а й позивачка зобов`язана утримувати доньку і їх витрати мають бути однаковими, безпідставні, оскільки стягнення аліментів із відповідача на утримання доньки не свідчить про те, що утримання доньки покладається лише на відповідача. Донька сторін мешкає з матір`ю, яка несе витрати на її утримання. Доказів, що позивачка не здійснює матеріального утримання доньки відповідач суду не надав.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук

- 5 -

проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 19 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: