Справа № 367/2624/21
Провадження № 2/234/3524/21
20 грудня 2021 року місто Краматорськ
Краматорський міський суд Донецької області
в складі: головуючого судді Данелюк О.М.,
за участю секретаря судового засідання Троянчук Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Краматорську за правилами загального позовного провадження цивільну справу №367/2624/21 за позовною заявою
Міністерства юстиції України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Городецького,13
ОСОБА_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1
про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації,-
Обставини справи:
Міністерство юстиції України звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації.
Позовна заява вмотивована тим, що відповідно до статті 17 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» Міністерство юстиції України, зокрема, формує та реалізує державну правову політику у сфері організації примусового виконання рішень, забезпечує підготовку приватних виконавців та підвищення їхньої кваліфікації; здійснює контроль за діяльністю приватних виконавців та визначає порядок здійснення контролю за діяльністю приватного виконавця; вводить в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення; зупиняє та припиняє право на здійснення діяльності приватного виконавця.
Крім того, згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228, Міністерство юстиції України (Мін`юст) є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що, зокрема, забезпечує формування та реалізує державну політику з питань організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).
Підпунктами 23 пункту 2, підпунктом 8325 пункту 4 цього ж Положення встановлено, що основними завданнями Мін`юсту є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень. Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань здійснює відповідно до закону державне регулювання діяльності приватного виконавця.
Таким чином, державне регулювання діяльності приватного виконавця забезпечується Міністерством юстиції України.
Під час прес-конференції поширено недостовірну інформацію щодо діяльності Міністерства юстиції України, яка порушує його особисті немайнові права і має бути спростована Відповідачем у спосіб, яким була поширена.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно зі статтею 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова Пленуму ВСУ від 27.02.2009 № 1) встановлено, що фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
У разі поширення недостовірної інформації, що порушує особисті немайнові права юридичної особи або її структурного підрозділу, позов про захист ділової репутації вправі пред`явити орган цієї юридичної особи.
Позовна заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права Позивача (заявника), яка саме інформація поширена Відповідачем (Відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який Позивач бажає захистити своє порушене право.
Відповідачем у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.
Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними Відповідачем є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації.
Належним Відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу.
Автором та особою, яка поширила недостовірну інформацію, є ОСОБА_1 . Отже, він є належним Відповідачем у справі.
І. Юридичний склад правопорушення
Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 № 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто Позивача;
в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;
г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
При цьому, відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 № 1 обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на Відповідача, проте Позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.
Позивач повинен довести факт поширення інформації Відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Як зазначалось вище, неправдива інформація оприлюднена на прес-конференції на тему «Проблема дисциплінарної практики Міністерства юстиції щодо приватних виконавців в Україні» була доведена до відома невизначеному колу осіб, стосується діяльності Позивача, є недостовірною та завдає шкоди особистим немайновим правам Мін`юсту, а саме негативно впливає на ділову репутацію Мін`юсту як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику, зокрема, з питань організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), а тому підлягає спростуванню.
ІІ. Інформація, яка підлягає спростуванню
1. На 16 хв. 14 сек., теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за скаргою, яку скаржник, начебто, не писав.
На 17 хв. 27 сек., теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерство юстиції України мало б звернутися до правоохоронних органів щодо направлення фіктивних скарг.
Відповідно до частин першої, другої статті 39 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі Закон) Дисциплінарна комісія приватних виконавців (далі - Дисциплінарна комісія) утворюється при Міністерстві юстиції України для розгляду питань притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків. Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців затверджується Міністерством юстиції України.
Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців затверджене наказом Міністерства юстиції України від 27.11.2017 № 3791/5, відповідно до пункту 3 якого основними завданнями Дисциплінарної комісії є: розгляд питань про притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків; прийняття рішень про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.
До Міністерства юстиції України надійшла скарга на дії приватного виконавця Говорова П.В.
На підставі цієї скарги, Міністерством юстиції України доручено Управлінню забезпечення примусового виконання рішень (далі Управління) провести позапланову невиїзну перевірку діяльності приватного виконавця виконавчого округу виконавчого округу Київської області Говорова П.В. щодо здійснення виконавчого провадження.
Згідно з пунктом 27 розділу ІІІ Порядку проведення перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.10.2018 № 3284/5 про проведення позапланової невиїзної перевірки приватному виконавцю надсилається письмовий запит. У запиті зазначаються строк для надання вмотивованої відповіді приватним виконавцем щодо фактів, викладених у зверненні, який не може бути менше десяти календарних днів, перелік копій документів, які потрібно надати для проведення перевірки.
Управлінням приватному виконавцю направлено запит про проведення позапланової невиїзної перевірки, у якому зазначено про необхідність у відповідний строк надати Управлінню вмотивовані пояснення щодо фактів, викладених у скарзі та копії відповідних документів. Вказаний запит був надісланий на електронну адресу приватного виконавця.
Виходячи з положень ч. 6 ст. 34 Закону приватний виконавець зобов`язаний був надати на вказаний запит вмотивовану відповідь та копії відповідних документів.
У визначені строки відповідь щодо фактів, викладених у скарзі приватний виконавець не надав, що свідчить про порушення ним вимог частини шостої статті 34 Закону.
При цьому, заява скаржника про припинення позапланової невиїзної перевірки надійшла до Міністерства юстиції України після встановленого строку приватному виконавцю для надання пояснень.
Водночас варто зауважити, що абзацом сьомим пункту 27 Порядку № 3284/5 встановлено, що ненадання приватним виконавцем інформації та/або копій документів на запит структурного підрозділу Міністерства (Управління забезпечення примусового виконання рішень) є підставою для внесення структурним підрозділом Міністерства подання до Дисциплінарної комісії про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.
Рішенням Дисциплінарної комісії застосовано до приватного виконавця Говорова П.В. дисциплінарне стягнення у вигляді припинення його діяльності за порушення вимог ч. 6 ст. 34 Закону щодо ненадання відповіді на запит та копій документів, які стосуються предмета позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця.

При цьому, при прийнятті Дисциплінарною комісією рішення про припинення діяльності приватного виконавця, приватний виконавець, його представник або ж скаржник були відсутні на даному засіданні.

Заявник був присутній на засіданні Дисциплінарної комісії під час розгляду іншого подання Міністерства юстиції України про притягнення приватного виконавця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, яке відбулось 12.02.2021 та було відхилено.

Приватний виконавець Говоров П.В. не обізнаний про те, що Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України листом від 05.11.2020 під № 7275/20.5.1/-20 звернувся до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення особою, яка подала до Міністерства юстиції звернення про відкликання скарг, кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України.

У зв`язку з його необізнаністю, Відповідач необґрунтовано поширює неправдиві відомості про роботу Міністерства юстиції України.

2.На 18 хв. 54 сек., теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерством юстиції України підготовлено подання на підставі скарги боржника, який її не підписував.

Просять врахувати той факт, що Міністерство юстиції України не уповноважене перевіряти справжність підпису заявників.

Ч.6 ст 34 Закону передбачено, що у разі проведення позапланової невиїзної перевірки Міністерство юстиції України надсилає приватному виконавцю письмовий запит у межах предмета звернення. У зазначений у запиті строк, який має бути достатнім для підготовки відповіді та копій документів, але не менше 10 календарних днів, приватний виконавець надає Міністерству юстиції України вмотивовану відповідь та копії відповідних документів.

Тобто подання Міністерства юстиції України направлене у зв`язку порушенням приватним виконавцем вимог частини шостої статті 34 щодо ненадання відповіді на запит та копій документів, які стосуються предмета позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця.

Зазначають, що заява скаржника про припинення позапланової невиїзної перевірки надійшла після встановленого приватному виконавцю строку для надання відповідних пояснень.

Абзацом сьомим пункту 27 розділу ІІІ Порядку № 3284/5 встановлено, що ненадання приватним виконавцем інформації та/або копій документів на запит структурного підрозділу Міністерства є підставою для внесення структурним підрозділом Міністерства подання до Дисциплінарної комісії приватних виконавців про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.

Відтак, подання Міністерства юстиції України підготовлене та направлене відповідно до вимог законодавства, а вказана теза приватного виконавця Говорова П.В. є безпідставною.

3. На 19 хв. 24 сек., теза приватного виконавця Говорова П.В., який вказав, що скаржником на засіданні Дисциплінарної комісії повідомлено, що скаргу він не писав

Вказане твердження не відповідає дійсності, адже 04.02.2021 при прийнятті Дисциплінарною комісією рішення про припинення діяльності приватного виконавця, приватний виконавець, його представник або ж скаржник були відсутні.

Заявник був присутній на засіданні Дисциплінарної комісії під час розгляду іншого подання Міністерства юстиції України про притягнення приватного виконавця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, яке було відхилено.

Вказане підтверджується копією витягу з протоколу засідання Дисциплінарної комісії від 04.02.2021 № 52, копія якого додається.

Вищевикладене, свідчить, що ОСОБА_1 умисно повідомляє недостовірну інформацію невизначеному колу осіб, оскільки інформація є загальнодоступною та такою, що впливає на ділову репутацію Міністерства юстиції України.

ІІІ. Шкода

При поданні позову Позивач враховує, що органи публічної влади підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації. При цьому у світлі проведення реформування системи примусового виконання рішень та запровадження змішаної системи виконання судових рішень, на зразок багатьох сучасних іноземних країн, інститут приватних виконавців відіграє певну роль у суспільному житті та є предметом громадського інтересу.

Разом з тим оприлюднення Відповідачем публікації із використанням неправдивої інформації завдає шкоди діловій репутації Мін`юсту як центрального органу виконавчої влади і вводить в оману невизначене коло тих осіб, які потенційно можуть виявити бажання стати суб`єктом незалежної професійної діяльності, уповноваженим державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом, тобто приватними виконавцями.

Оприлюднення Відповідачем неправдивих відомостей безумовно негативно відобразиться на довірі громадськості до виконання Міністерством юстиції України своїх повноважень.

Оскільки репутація органу державної влади є прямим результатом всієї діяльності організації, включно з добросовісністю, повагою до суспільних інтересів, порядністю у справах, і пов`язана з процесом динамічної взаємодії між його діяльністю та інтерпретацією цієї діяльності в тому числі зацікавлених осіб (стейкхолдерів), негативне висвітлення питання діяльності з примусового виконання рішень може вплинути на оцінку рівня організації роботи всієї системи Міністерства юстиції України, тобто завдасть шкоди діловій репутації Позивача.

Зазначена у прес-конференції недостовірна інформація також може мати негативний вплив на репутацію Мін`юсту не тільки в межах України, але й на міжнародній арені. Адже відповідно до умов меморандуму про надання макрофінансової допомоги у розмірі 1,2 млрд євро Україна зобов`язалася, зокрема, збільшити кількість приватних виконавців. При цьому необґрунтовані твердження Відповідачем щодо надмірного контролю за приватними виконавцями з боку контролюючого органу ймовірно призведе до зменшення кількості осіб, які виявлять бажання здобути професію приватного виконавця, що в свою чергу унеможливить виконання взятих на себе Україною зобов`язань у даних правовідносинах.

Спровокована прес-конференцію реакція громадськості, обурення начебто незаконними діями Позивача, подальше поширення цієї інформації, створення уяви про незаконні дії і є посяганням на ділову репутацію та порушенням немайнового права Позивача на недоторканість ділової репутації.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду у справі від 29.11.2019 № 761/44367/17.

Таким чином, оприлюднення у засобах масової інформації явно неправдивої інформації перешкоджає Позивачу здійснювати своє особисте немайнове право, а тому опублікована інформація, наведена у позові, підлягає спростуванню Відповідачем у спосіб, яким вона була поширена.

Просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує право Міністерства юстиції України на недоторканість ділової репутації, інформацію, оприлюднену 15.02.2021 на прес-конференції на тему «Проблема дисциплінарної практики Міністерства юстиції щодо приватних виконавців в Україні» за участю ОСОБА_2 і розміщеній за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 на 16:14, 17:27, 18:54, 19:24 хвилинах хронометражу, а саме:

- «у тезі приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за скаргою, яку скаржник, начебто, не писав» ?

-«у тезі приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерство юстиції України мало б звернутися до правоохоронних органів щодо направлення фіктивних скарг»;

-«у тезі приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерством юстиції України підготовлено подання на підставі скарги боржника, який її не підписував».

-«у тезі приватного виконавця Говорова П.В., який вказав, що скаржником на засіданні Дисциплінарної комісії повідомлено, що скаргу він не писав».

Зобов`язати ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію, що міститься в оприлюдненій 15.02.2021 прес-конференції Асоціації приватних виконавців України на тему «Проблема дисциплінарної практики Міністерства юстиції щодо приватних виконавців в Україні», за участю ОСОБА_2 і розміщена за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 а саме:

- «теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за скаргою, яку скаржник, начебто, не писав»;

-«теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерство юстиції України мало б звернутися до правоохоронних органів щодо направлення фіктивних скарг»;

-«теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерством юстиції України підготовлено подання на підставі скарги боржника, який її не підписував».

-«теза приватного виконавця Говорова П.В., який вказав, що скаржником на засіданні Дисциплінарної комісії повідомлено, що скаргу він не писав», шляхом розміщення на відеохостингу «YouTube» повідомлення наступного змісту: «Спростування. Інформація, що міститься в оприлюдненій 15.02.2021 прес-конференції Асоціації приватних виконавців на тему «Проблема дисциплінарної практики Міністерства юстиції щодо приватних виконавців в Україні», за участю ОСОБА_2 , яка розміщена за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 а саме:

- «теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за скаргою, яку скаржник, начебто, не писав»;

-«теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерство юстиції України мало б звернутися до правоохоронних органів щодо направлення фіктивних скарг»;

-«теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерством юстиції України підготовлено подання на підставі скарги боржника, який її не підписував».

-«теза приватного виконавця Говорова П.В., який вказав, що скаржником на засіданні Дисциплінарної комісії повідомлено, що скаргу він не писав»

є недостовірною».

Стягнути з Відповідача на користь Міністерства юстиції України понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 18.10.2021 року провадження по цивільній справі відкрито та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 07.12.2021 року в задоволенні клопотань представника позивача ОСОБА_3 про призначення експертизи телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів, а також призначення лінгвістичної експертизи, відмовлено.

Ухвалою суду від 07.12.2021 року підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому зсіданні повністю підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, про причини неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На відеохостингу «YouTube» 15.02.2021 о 14-00 годині оприлюднена прес-конференція на тему «Проблема дисциплінарної практики Міністерства юстиції щодо приватних виконавців в Україні» за участю ОСОБА_1 , яка розміщена за посиланням https://www.youtube.com/watch?v=OzF9Ie1h5Oc, на 16:14, 17:27, 18:54, 19:24 хвилинах хронометражу, а саме:

- «у тезі приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за скаргою, яку скаржник, начебто, не писав» ?

-«у тезі приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерство юстиції України мало б звернутися до правоохоронних органів щодо направлення фіктивних скарг»;

-«у тезі приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерством юстиції України підготовлено подання на підставі скарги боржника, який її не підписував».

-«у тезі приватного виконавця Говорова П.В., який вказав, що скаржником на засіданні Дисциплінарної комісії повідомлено, що скаргу він не писав».

Позивач вказує, що оприлюднення відповідачем публікації із використанням неправдивої інформації завдає шкоди діловій репутації Мін`юсту як центрального органу виконавчої влади і вводить в оману невизначене коло тих осіб, які потенційно можуть виявити бажання стати суб`єктом незалежної професійної діяльності, уповноваженим державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом, тобто приватними виконавцями.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до ч. 1 ст 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно із ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ч. 1 ст 201 ЦК України).

Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, та інших належних їй нематеріальних активів, серед кола споживачів її товарів та послуг.

Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.

За ч.1 ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам зазначено що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.07.2021 у справі № 906/601/20.

Згідно з ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Звільнення від відповідальності передбачено статтею 30 Закону України «Про інформацію» 2657-XII в якій, зокрема, йдеться про те, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 464/12824/14-ц).

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 591/7099/16-ц (провадження № 61-34159св18) вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986 № 12/1984/84/131 суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

У рішенні у справі «Ляшко проти України» від 10.08.2006 № 21040/02 ЄСПЛ зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10.

Отже, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Загальні принципи щодо підходу Європейського суду з прав людини до питання необхідності втручання у право на свободу вираження поглядів були виражені у справі «Бедат проти Швейцарії» ((Bedat v. Switzerland) від 29.03.2016, заява № 56925/08, § 48):

«Загальні принципи необхідності втручання у здійснення свободи вираження поглядів, які Європейський Суд часто повторював після винесення Постанови Європейського Суду у справі «Хэндісайд проти Сполученого Королівства ((Handyside v. United Kingdom) від 07.12.1976), були узагальнені у Постанові Великої Палати Європейського Суду у справі «Штолль проти Швейцарії» ((Stoll v. Switzerland) від 10.12.2007, скарга № 69698/01 § 101) та нещодавно повторені у Постанові Великої Палати Європейського Суду у справі «Моріс проти Франції» ((Morice v. France) 23.04.2015, скарга № 29369/10 1, § 124) та Постанові Великої Палати Європейського Суду у справі «Пентікайнен проти Фінляндії» ((Pentikainen v. Finland), скарга № 11882/102 , § 87):"(i) Свобода вираження поглядів є однією з основоположних засад демократичного суспільства та однією з базових умов його прогресу в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства». Як встановлено у статті 10 Конвенції, ця свобода підлягає обмеженням, які … однак повинні чітко тлумачитися, а необхідність будь-якого обмеження повинна бути переконливо встановлена …

(ii) Прикметник «необхідний» у розумінні пункту 2 статті 10 Конвенції передбачає існування «нагальної суспільної необхідності». При здійсненні оцінки, чи існує така необхідність, Договірні держави користуються певною свободою розсуду, але ця свобода супроводжується європейським наглядом, який охоплює як законодавство, так і рішення, в яких воно застосовується, навіть ті, що ухвалені незалежним судом …"

Втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки ( рішення ЄСПЛ у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» (28.03.2013, скарга 4097/06).

Правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

У § 42 рішення ЄСПЛ у справі «Українська прес-група проти України» від 29.03.2005 (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Судом встановлено, що інформація, що оприлюднена 15.02.2021 на прес-конференції на тему «Проблема дисциплінарної практики Міністерства юстиції щодо приватних виконавців в Україні» за участю ОСОБА_2 і розміщеній за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку позивач просить суд визнати недостовірною, є такою, що порушує право Міністерства юстиції України на недоторканість ділової репутації, такою, що має негативний характер та завдає шкоди діловій репутації позивача.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

На підставі наведеного, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду з позовом, сплачено 4 540,00 грн судового збору, що підтверджується платіжним дорученням №126 від 30.03.2021 року.

Враховуючи, що судом встановлено, що спір у даній справі виник саме внаслідок неправомірних дій відповідача, суд покладає судовий збір у розмірі 4 540,00 грн на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації задовольнити.

Визнати недостовірною та такою, що порушує право Міністерства юстиції України на недоторканість ділової репутації, інформацію, оприлюднену 15.02.2021 на прес-конференції на тему «Проблема дисциплінарної практики Міністерства юстиції щодо приватних виконавців в Україні» за участю ОСОБА_2 і розміщеній за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 на 16:14, 17:27, 18:54, 19:24 хвилинах хронометражу, а саме:

- «у тезі приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за скаргою, яку скаржник, начебто, не писав» ?

-«у тезі приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерство юстиції України мало б звернутися до правоохоронних органів щодо направлення фіктивних скарг»;

-«у тезі приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерством юстиції України підготовлено подання на підставі скарги боржника, який її не підписував».

-«у тезі приватного виконавця Говорова П.В., який вказав, що скаржником на засіданні Дисциплінарної комісії повідомлено, що скаргу він не писав».

Зобов`язати ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію, що міститься в оприлюдненій 15.02.2021 прес-конференції Асоціації приватних виконавців України на тему «Проблема дисциплінарної практики Міністерства юстиції щодо приватних виконавців в Україні», за участю ОСОБА_2 і розміщена за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 а саме:

- «теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за скаргою, яку скаржник, начебто, не писав»;

-«теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерство юстиції України мало б звернутися до правоохоронних органів щодо направлення фіктивних скарг»;

-«теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерством юстиції України підготовлено подання на підставі скарги боржника, який її не підписував».

-«теза приватного виконавця Говорова П.В., який вказав, що скаржником на засіданні Дисциплінарної комісії повідомлено, що скаргу він не писав»

шляхом розміщення на відеохостингу «YouTube» повідомлення наступного змісту: «Спростування. Інформація, що міститься в оприлюдненій 15.02.2021 прес-конференції Асоціації приватних виконавців на тему «Проблема дисциплінарної практики Міністерства юстиції щодо приватних виконавців в Україні», за участю ОСОБА_2 , яка розміщена за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 а саме:

- «теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за скаргою, яку скаржник, начебто, не писав»;

-«теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерство юстиції України мало б звернутися до правоохоронних органів щодо направлення фіктивних скарг»;

-«теза приватного виконавця Говорова П.В., який зазначив, що Міністерством юстиції України підготовлено подання на підставі скарги боржника, який її не підписував».

-«теза приватного виконавця Говорова П.В., який вказав, що скаржником на засіданні Дисциплінарної комісії повідомлено, що скаргу він не писав» є недостовірною».

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКРРП НОМЕР_1 , на користь Міністерства юстиції України () судовий збір у розмірі 4 540,00 грн (чотири тисячі п`ятсот сорок грн. 00 коп.)

Заочне рішення може бути переглянуте Краматорським міським судом за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд Донецької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складене в одному екземплярі в нарадчій кімнаті.

Суддя Краматорського міського суду О. М. Данелюк