Справа № 349/1915/20
Провадження № 22-ц/4808/1002/21
Головуючий у 1 інстанції Рибій М. Г.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рогатинського районного суду від 27 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Рибія М.Г. в м. Рогатин,

в с т а н о в и в:

В грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 26.09.2013 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (далі Договір). Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

Відповідно до укладеного Договору відповідачу було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено до 7 000 грн. Таким чином, банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 27.10.2020 року утворилася заборгованість в розмірі 10 853,31 грн, яка складається з: 7 924,78 грн - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту, 7 924,78 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 2 928,53 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0,00 грн - нарахована пеня; 0,00 грн - нарахована комісія.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102 грн.

Рішенням Рогатинського районного суду від 27.04.2021 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення 10 853,31 грн заборгованості за кредитним договором від 26.09.2013 року відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що відповідач повернула позивачу більше, ніж отримала, кредитних коштів, а тому позовна вимога АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із ОСОБА_1 7 924,78 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про стягнення 2 928,53 грн заборгованості за простроченими відсотками, то така вимога також не підлягає задоволенню, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів ознайомлення ОСОБА_1 з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умовами і правилами надання банківських послуг, зокрема шляхом їх підписання саме в тій редакції, яка додана до позовної заяви, тому, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, вони не є частиною кредитного договору і відсутні підстави вважати, що сторони визначили розмір процентної ставки. За відсутності узгодженого сторонами зобов`язання із сплати процентів в АТ КБ «Приватбанк» не виникло права на їх отримання.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що на підтвердження позовних вимог позивачем було надано копію анкети-заяви, в якій відповідач особистим підписом засвідчила, що вона згідна з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та самостійно знайомитися з їх змінами на сайті банку www.privatbank.ua. На підставі вищевказаної анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок, видано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт. Після отримання картки відповідач вчинила дії щодо її активації, користувалася карткою та отримувала кредитні кошти, однак свого обов`язку щодо повернення коштів не виконала, а тому повинна нести цивільно-правову відповідальність за невиконання умов кредитного договору.

Апелянт вважає безпідставним посилання суду на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, оскільки обставини даної справи є іншими. Зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17 ґрунтуються на можливості банку надати будь-яку редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, а також на спростуванні позичальником факту ознайомлення його з умовами кредитування. Однак, в матеріалах даної справи наявні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви, а також копія наказу банку про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг в цій редакції. Тобто, суду надано конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєдналася відповідач при підписанні анкети-заяви. Таким чином, банком доведено укладення договору відповідачем у відповідності до статті 634 ЦК України шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів банку. З наступними редакціями Умов та Правил надання банківських послуг відповідач зобов`язалася знайомитися самостійно. Користуючись протягом тривалого часу кредитними коштами та здійснюючи часткове погашення боргу, відповідач фактично погоджувалася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, які діяли як на момент укладення договору, так і після внесення до них змін. Відповідачем не представлено жодних доказів, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи викладені не в тій редакції, яка діяла під час підписання нею анкети-заяви, а також що вона не знала про умови кредитування. Також відповідачем не спростовано розмір наявної заборгованості.

Відмовляючи у стягненні заборгованості з тих підстав, що сума внесених на погашення коштів перевищує суму фактично використаних коштів, суд, на думку апелянта, не врахував положення статей 534 та 1048 ЦК України. Апелянт зауважує, що кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Відповідно, сума заборгованості за тілом кредиту змінюється в залежності від суми коштів, що використовуються, а також вносяться на погашення заборгованості. Оскільки умови кредитування щодо сплати процентів були належним чином доведені до відома відповідача при укладенні кредитного договору, то банк правомірно зараховував кошти, що вносилися на погашення заборгованості, з урахуванням черговості, встановленої договором та статтею 534 ЦК України.

З наведених мотивів апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Згідно вимог частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З урахуванням наведених положень розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26.09.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. За умовами договору відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

В заяві зазначено, що відповідач згідна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, та що вона ознайомилася з договором про надання банківських послуг до його укладення та згідна з його умовами (а.с. 16).

До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 17) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 18-48).

Позивачем також надано довідку про видані позичальнику кредитні картки, відповідно до якої ОСОБА_1 видано дві картки, а саме: № НОМЕР_1 з терміном дії до жовтня 2016 року та № НОМЕР_2 з терміном дії до квітня 2023 року (а.с. 15); довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , за даними якої кредитний ліміт змінювався і станом на 31.01.2017 року становив 7 000 грн (а.с. 14) та виписку з рахунку позичальника, з якої вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами, зокрема знімала готівку в банкоматі, а саме 27.11.2015 року нею знято 2 080 грн, 16.12.2015 року 2 841 грн (а.с. 57-59).

Згідно наданого позивачем розрахунку у відповідача наявна заборгованість перед позивачем, яка станом на 27.10.2020 року становить 10 853,31 грн, з яких: 7 924,78 грн - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту, 7 924,78 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 2 928,53 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0,00 грн - нарахована пеня; 0,00 грн - нарахована комісія (а.с. 10-13).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, при укладенні кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 26.09.2013 року процентна ставка не зазначена.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення процентів, у тому числі їх розмір та порядок нарахування, позивач, окрім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався також на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті банку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи 26.09.2013 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16цс15).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві від 26.09.2013 року домовленості сторін про сплату процентів, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 26.09.2013 року кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже, при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), та, встановивши обставини того, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, дійшов правильного висновку, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.09.2013 року шляхом підписання анкети-заяви.

Згідно з вимогами процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь банку 2 928,53 грн заборгованості за простроченими відсотками.

Що стосується заборгованості за простроченим тілом кредиту, то слід зазначити, що така є складовою його повної вартості, однак не є сумою, яку фактично отримала в борг позичальник, відтак не підлягає стягненню, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01.09.2020 року у справі №293/599/19-ц.

Вищенаведене свідчить про безпідставність заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача заборгованості по інших її складових частинах, таких як прострочене тіло кредиту, прострочені відсотки, окрім, як заборгованості за тілом кредиту, яка згідно наданого банком розрахунку заборгованості відсутня, адже судом першої інстанції правильно встановлено, що за період з 27.11.2015 року по 27.10.2020 року відповідач зняла з кредитної картки 4 921 грн, а погасила 13 483,65 грн за тілом кредиту, в т.ч. простроченим, тобто на 8 562,65 грн більше, ніж зняла кредитних коштів.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, в основному зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи та переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями статті 367 ЦПК України, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Рогатинського районного суду від 27 квітня 2021 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта