Справа № 199/7085/21
(2/199/3261/21)
РІШЕННЯ

іменем України

16.12.2021 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Подварченко А.Ю.,

за участі представника позивача адвоката Полтавець Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку, окрім позивача, зареєстровано місце проживання її доньки ОСОБА_2 , яка з травня 2017 року перестала мешкати у вказаному будинку.

Позивач зазначає, що у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача за вказаною вище адресою виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються на усіх зареєстрованих осіб, та відповідач не сплачує вказані платежі; перешкод у користуванні жилим відповідачу позивач не чинить, вона добровільно визначила собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користується та взагалі не спілкується з позивачем .

Предмет позову становить вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом - будинком АДРЕСА_1 .

Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали повністю та просили його задовольнити.

Відповідач не скористалася правом брати участь у судових засіданнях та правом надання відзиву на позовну заяву.

Третя особа не скористалася правом брати участь у судових засіданнях.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст. 76 80 ЦПК України, позивач є власником 38/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 29 липня 1988 року, посвідченого старшим державним нотаріусом четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Стрілковоською З.Д. за реєстровим № 1-2857; право власності зареєстровано в КП «ДМБТІ» 14 вересня 1988 року та записано у реєстрову книгу за №335-137 (а.с.14-15).

Власником інших 62/100 частин вказаного домоволодіння є ОСОБА_3 (третя особа) на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2009 р., посвідченого Четвертою дніпропетровської державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1572 (а.с. 8-9).

Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с. 11, 23) з 12.12.1985 р., що підтверджується відповідною довідкою від 17.08.2021 №10/5-1494 та відповідною інформацією на запит суду.

За зазначеною адресою відповідач не мешкає з травня 2017 р.

Зазначений висновок суд робить на підставі на підставі пояснень свідка ОСОБА_4 , яка свідчила, що вона є сусідкою позивача протягом 10 років, доньку позивача ОСОБА_2 (відповідача) вона бачила давно, оскільки років 3-4 її немає за місцем проживання та де вона знаходиться, їй не відомо. Позивач проживає сама та сплачує комунальні послуги самостійно; на підставі акту від 09.09.2021 про непроживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10), а також листа-відповіді ВП №1 ДРУП ГУНП у Дніпропетровській області від 09.08.2021 № 43.1/7025, відповідно до якого первинні оперативно-розшукові заходи спрямовані на встановлення місцезнаходження розшукуваної ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , результату не дали (а.с. 12) .

Процесуальні дії у справі:

-ухвалою суду від 16.12.2021 р. судом було задоволено клопотання представника позивача про забезпечення доказів шляхом допиту свідка ОСОБА_4

.

Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності.

Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, розв`язуючи позовну вимогу, суд керується наступним.

Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як встановлено судом в цій справі, відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР, відповідач не проживає у будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, та самостійно обрала собі інше місце проживання, не мешкаючи в ньому з травня 2017 року.

Таким чином, вочевидь волевиявлення відповідача, яка не є членом сім`ї позивача, на окреме від житла позивача проживання.

Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири, в якій зареєстровано місце проживання відповідача.

Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц.

Суд виходить з того, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачу на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав позивача, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст.ст. 383, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19 , ст.ст. 76-80, 89, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ч. 2 ст. 272, ст. 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житлом будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Дата складення повного судового рішення 21.12.2021 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї