Справа № 163/427/21
Провадження № 2/163/162/21
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2021 року Любомльський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді Шеремети С.А.

з участю секретаря Голядинець О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відритому підготовчому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

в с т а н о в и в :

24 лютого 2021 року позивач ОСОБА_2 , від імені якого діє його представник адвокат Спіріна Ю.П., звернувся в суд із зазначеним позовом, у якому просив ухвалити рішення про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом по АДРЕСА_1 , та стягнення з відповідача понесених у справі судових витрат в загальній сумі 6 908,00 гривень, які складаються із судового збору в сумі 908,00 гривень та професійної правничої допомоги в сумі 6000,00 гривень.

Після усунення позивачем недоліків ухвалою суду від 21 березня 2021 року за позовом відкрито провадження, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження.

23 березня 2021 року засобами електронного зв`язку на адресу суду надійшла заява відповідача ОСОБА_3 (в подальшому підтверджена у паперовому вигляді), у якій повідомила, що оскільки з офіційного сайту судової влади дізналась про призначення даної справи до розгляду добровільно змінила місце реєстрації 22 березня 2021 року. На підтвердження цієї обставини надала копію паспорта. У зв`язку із цим просила закрити провадження у справі.

У дане підготовче засідання сторони не з`явились. Від відповідача ОСОБА_3 засобами електронного зв`язку надійшла заява, у якій вона просила закрити провадження у справі у зв`язку з її добровільною зміною місця проживання та проводити розгляд справи за її відсутності.

Позивач ОСОБА_2 свої права та інтереси доручив представляти представнику ОСОБА_1 , яка в судовому засіданні підтвердила фактичне виконання відповідачем заявлених позовних вимог (зняття з реєстрації за спірною адресою), та у зв`язку із цим просила закрити провадження у справі за відмовою від позову у зв`язку з не підтриманням заявлених вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після відкриття провадження у справі. Також просила повернути сплачений по справі судовий збір в сумі 908,00 гривень на підставі п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору та стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи клопотання сторони позивача щодо закриття провадження у справі та повернення судового збору, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У частині 3 статті 142 ЦПК України визначено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Конструкція та правовий зміст даної норми кореспондується з положеннями п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України, яка визначає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Пункт 2 частини 1 статті 255 ЦПК України визначає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

По питанню застосування положень п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 456/647/18 висловив наступну правову позицію.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Отже, за змістом п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Копією паспорта відповідача серії НОМЕР_1 стверджено, що її знято з реєстрації за вказаною у позові адресою по АДРЕСА_1 22 березня 2021 року, тобто після пред`явлення позивачем даного позову, що з урахуванням вищенаведеного унеможливлює застосування положень п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.

З огляду на висловлену представником позивача позицію про закриття провадження у справі у зв`язку з не підтриманням позовних вимог внаслідок їх задоволення відповідачем після відкриття провадження за позовом, тобто за фактичною відмовою від позову через відсутність предмета спору, застосуванню у даному випадку підлягає п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Відмова сторони позивача від позову у даній справі не суперечить закону і не порушує будь-чиїх прав та охоронюваних законом інтересів, тому суд її приймає і закриває провадження по справі у зв`язку з добровільним задоволенням відповідачем заявлених вимог після пред`явлення позову.

Водночас позиція представника позивача про повернення судового збору згідно із п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» є помилковою через відсутність підстав для застосування п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.

У зв`язку із цим та з урахуванням зробленої у позові заяви про стягнення судових витрат з відповідача суд застосовує вимоги ч.3 ст.142 ЦПК України, відповідно до яких понесені позивачем судові витрати присуджуються до стягнення з відповідача.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір в сумі 908,00 гривень належить стягнути з відповідача.

В частині витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 гривень відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у стягненні цих витрат через їх недоведеність, не підтвердження належними документами, не співмірністю зі складністю справи.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються ст.137 ЦПК України.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.) … Відсутність доку-ментального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких ви-трат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надала: договір про надання правничої допомоги № 01/2021 від 12 лютого 2021 року; ордер на надання правничої допомоги від 18 лютого 2021 року; довідку-розрахунок кількості часу, затраченого адвокатом у зв`язку з веденням справи, та суми, яка підлягає до відшкодуванню як витрати на правничу допомогу; квитанцію до прибуткового касового ордера № 01/2021 від 18 лютого 2021 року.

У пункті 3 договору про надання правничої допомоги № 01/2021 визначено, що вартість наданої правничої допомоги за цим Договором погоджуватиметься між сторонами додатково.

Доказів додаткового погодження вартості наданої правничої допомоги у формі додаткової угоди до цього договору або іншій письмовій формі сторона позивача ні до позову, ні в судовому засіданні, суду не надала.

Додані довідка-розрахунок та квитанція до прибуткового касового ордера, у яких визначена сума гонорару у 6000,00 гривень, підписані лише представником, тому без підпису відповідача відсутні підстави вважати ці документи погодженням вартості наданої правничої допомоги, як цього вимагає п.3 Договору. Тим самим стороною позивача недотримано вимог п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 суд до уваги не приймає, оскільки у цій конкретній справі в договорі про надання правової допомоги визначено суму гонорару шляхом обрахунку вартості послуг за одну годину - 600 гривень.

Отже, оскільки належного погодження між позивачами та представником - адвокатом Спіріною Ю.П., де б визначались умови щодо вартості наданих послуг та порядку розрахунку, не надано, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення вказаних витрат через їх недоведеність належними засобами доказування.

Керуючись ст.ст.137, 142, 206, 255, 260 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Відмову ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, прийняти у зв`язку з добровільним задоволенням відповідачем заявлених вимог після пред`явлення позову.

Провадження у справі закрити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

У стягненні з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 6000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

На ухвалу протягом 15 днів з дня складання її повного тексту може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду через Любомльський районний суд.

Дата складання повного тексту ухвали 11 червня 2021 року.

Головуючий: суддя С.А.Шеремета