КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Пасюковим Володимиром Вікторовичем та за апеляційною скаргою Дніпровської окружної прокуратури міста Києва на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання бездіяльності протиправною, стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання бездіяльності протиправною, стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, в якому, з урахуванням письмового тексту промови у судових дебатах від 17 червня 2021 року (а.с. 231-237, т.1), просив суд: визнати бездіяльність Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві та Київської місцевої прокуратури № 4 протиправною; стягнути за рахунок державного бюджету з Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві матеріальну шкоду у розмірі 1 084 606 грн., моральну шкоду у розмірі 401 760 грн.; стягнути за рахунок державного бюджету з Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві судові витрати, відповідно до наданого розрахунку у сумі 30 550 грн.

Вказані вимоги позивач мотивував тим, що 12 жовтня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесено відомості про те, що 11 жовтня 2017 року приблизно о 22:00 год. невстановлена особа, перебуваючи по АДРЕСА_1 , таємно викрала належну ОСОБА_1 барсетку з грошовими коштами та особистими речами. Цього ж дня було відкрито кримінальне провадження № 0013956 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

31 серпня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва скаргу адвоката Балтаг Л.С. в його інтересах на бездіяльність уповноважених осіб Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений строк у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0013956 від 12 жовтня 2017 року задоволено: зобов`язано слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0013956 від 12 жовтня 2017 року, вчинити дії, передбачені ст. 220 КПК України (клопотання задовольнити або відмовити у його задоволенні шляхом постановлення умотивованої постанови) за клопотанням адвоката Балтаг Лариси Семенівни в інтересах ОСОБА_1 від 03 серпня 2020 року в строки, визначені ст. 220 КПК України, з повідомленням про результат особі, яка заявила дане клопотання. Досудове розслідування триває до теперішнього часу.

Вказував, що він та його представник неодноразово зверталися до відповідачів зі скаргами про невиконання слідчим Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ухвали суду від 31 серпня 2020 року. Однак, слідчий відділ Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві не вчинив жодних дій для розкриття даного злочину та повернення позивачу викрадених у нього речей.

Оскільки Дніпровським управління поліції ГУ НПУ в м. Києві належним чином не виконуються покладенні державою функції по розслідуванню вчиненого відносно нього злочину тому він просив задовольнити поданий ним позов у повному обсягу.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано бездіяльність Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві протиправною.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Пасюков В.В. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального закону з точки зору законності та постановлене без надання належної оцінки доказам, що знаходяться у матеріалах справи та при повному ігноруванні доводів представника позивача, а тому просить апеляційний суд скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Так, апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції встановлено та констатовано про протиправну бездіяльність органу досудового розслідування по здійсненню досудового розслідування у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_1 , проте помилково відмовлено у визнанні бездіяльності прокуратури, з посиланням на надані письмові вказівки процесуального керівника по організації досудового розслідування, не надано належної оцінки доводам сторони позивача щодо належності наданих копій вказівок саме до доказів на користь позивача, оскільки вказівки містять посилання про обов`язок слідчого інформувати прокуратуру про стан та хід їх виконання.

Натомість, прокуратурою не було надано до суду жодного доказу здійснення належного контролю по виконанню таких вказівок у формі інформаційних довідок органу досудового розслідування, листів реагування зі сторони прокуратури на невиконання або неналежного виконання зі сторони слідчого наданих вказівок, наказів про притягнення слідчого до відповідальності за невиконання або неналежне виконання вказівок прокурора у кримінальному провадженні. Також, прокурором не було надано жодного письмового доказу, який би визначав проведення оперативних нарад із заслуховування стану досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.

Не зважаючи на це, суд помилково послався на такі вказівки як на докази належного прокурорського контролю за діями органу досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.

Представник ОСОБА_1 - Пасюков В.В. звертає увагу, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України та обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Він повторно вказує, що у позовній заяві ретельно описані душевні хвилювання та острахи, які пережив ОСОБА_1 і на яких знову наполягає, оскільки в результаті небажання відповідачів сумлінно виконувати свої службові обов`язки, ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, що була оцінена ним в грошову еквіваленті з урахуванням практики Європейського суду з прав людини в аналогічних справах, де відбувалась тяганина, необґрунтоване затягування досудового слідства, що призводило до порушення охоронюваних прав заявників.

Таким чином, суд, приймаючи рішення по справі, необґрунтовано визначив розмір нематеріальної (моральної) шкоди у розмірі 10 000 грн, проігнорувавши доводи сторони позивача.

Апелянт посилається також на те, що дана справа за своєю сутністю є складною, оскільки потребувала значного часу, щоб спромогтись від органу досудового розслідування та прокуратури надати для ознайомлення матеріали кримінального провадження, вивчення судової практики, у тому числі практики Європейського суду з прав людини. Адвокатом було витрачено чимало часу для підготовки процесуальних документів, участі у судових засіданнях, тощо. У попередньому розрахунку наведено час, витрачений адвокатом. Сума заявлених судових витрат є адекватною та обґрунтованою, співмірною та з урахуванням платоспроможності відповідачів, а тому крім вказаного вище просить апеляційний суд вирішити питання розподілу судових витрат.

Крім того, також не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Дніпровська окружна прокуратура міста Києва подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди на суму 10 000 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Так, прокурор вказує, що оскаржуване рішення прийнято із неправильним застосуванням ч.ч. 2,3, 5 с. 23, ч. 1,2 ст. 1167 ЦК України, ч.ч. 1,2,6 ст. 1176 ЦК України, п.п. 3,5,9 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», неправильним застосуванням норм ст. 1174 ЦК України та порушенням ст.ст. 3, 77, 79-81, 263-265 ЦПК України, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, що відповідно до ст. ст. 374, 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення у справі.

Апелянт вказує, що на даний час Дніпровським УП ГУ НП у м. Києві розслідується кримінальне провадження №0013956 від 12 жовтня 2017 року за фактом грабежу, вчиненого у особливо великих розмірах, передбаченого ч. 5 ст. 186 КК України та у ході розслідування процесуальним керівником неодноразово надавались вказівки слідчому.

Крім того, у жовтні 2020 року процесуальним керівником було скеровано лист про проведення службової перевірки щодо неналежного проведення слідчим досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, за результатами розгляду якого до слідчого та заступника начальника слідчого відділу Дніпровського УП ГУ ГП у м. Києві вжито заходи, передбачені дисциплінарним статутом Національної поліції та зобов`язано активізувати досудове розслідування.

Прокурор вважає, що судом першої інстанції при визнанні бездіяльності органу досудового розслідування фактично надано оцінку матеріалам кримінального провадження та слідчим діям працівників правоохоронних органів та прокуратури, хоча така оцінка може надаватись виключно тим судом, який наділений законом повноваженнями здійснювати розгляд кримінального провадження. Адже положеннями п. 1 ч. 1 ст. 303, ст.ст. 306, 307 КПК України визначено що дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування, у тому числі, щодо нездійснення інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, можуть бути оскаржені слідчому судді, про що постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу.

Так, представник Дніпровської окружної прокуратури м. Києва наголошує, що в матеріалах справи міститься лише одна ухвала від 31 серпня 2020 року, якою зобов`язано слідчого розглянути клопотання позивача. Підставою ж для стягнення моральної шкоди позивач визначив бездіяльність відповідачів щодо виконання вимог КПК про неупереджене та швидке слідство у кримінальному провадженні, однак позивач не зазначає чи розглядалося в порядку КПК оскарження дій, бездіяльності та рішень відповідачів у рамках кримінального провадження та не надаються докази на підтвердження їх незаконної бездіяльності. Будь-якого рішення, що набрало законної сили, про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності відповідачів, позивачем до суду не надано.

Також в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на те, що надмірна тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні призвела до моральних страждань позивача. Однак, в даному випадку, суд своїм рішенням дав оцінку складності кримінального провадження та вирішив питання про розумність строків досудового розслідування, хоча такі висновки виходять за межі цивільного провадження, а вирішується в межах кримінального процесуального законодавства. Водночас судом не з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а вказаний висновок суду не відповідає обставинам справи.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , всупереч вимогам ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд першої інстанції не з`ясував, у чому полягає моральна шкода, який характер та обсяг (глибина) фізичних чи душевних страждань або немайнових втрат (у разі їх спричинення позивачу), тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках (у разі наявності моральної шкоди), зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість відновлення у необхідному чи повному обсязі.

У своєму рішенні суд зазначив, що тривалість досудового розслідування та винесення ухвали слідчого судді про зобов`язання слідчого у кримінальному провадженні №0013956 від 12 жовтня 2017 року вчинити дії, передбачені ст. 220 КПК України є беззаперечною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди. Однак, не було зазначено якими саме доказами така моральна шкода підтверджується, а прийнято до уваги лише непідтверджені докази позивача та перелічені ним нормативно-правові акти, що регулюють питання відшкодування моральної шкоди.

21 жовтня 2021 року засобами електронного зв`язку на адресу апеляційного суду надійшов відзив від Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого заперечує проти задоволення такої апеляційної скарги, оскільки вважає її вимоги безпідставними та необґрунтованими.

У відзиві представник ГУ ДКСУ наголошує на тому, що адвокатом ОСОБА_1 - Пасюковим В.В. у позові було проігноровано процесуальний обов`язок належними та допустимими доказами довести незаконність дій чи бездіяльності посадових осіб відповідачів, факту нанесення йому шкоди саме посадовими особами відповідачів, наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю та шкодою, про відшкодування якої подано позов. Крім того вказує, що матеріали справи та апеляційна скарга також не містять доказів, які б могли свідчити про протиправну бездіяльність посадових осіб Дніпровської окружної прокуратури м. Києва та про завдання позивачу матеріальної шкоди діями чи бездіяльністю посадових осіб відповідачів, не містять належного обґрунтування розміру моральної шкоди.

Стосовно стягнення витрат на професійну правову допомогу, у відзиві ГУ ДКСУ зазначає, що розмір таких витрат заявлено із недотриманням вимог стосовно співмірності зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт, оскільки дана справа є типовою, не потребує вивчення значного об`єму законодавства та судової практики, а позов та апеляційна скарга є шаблонними, бездоказовими.

Окрім вказаного, Головне управління Казначейства звертає увагу на те, як сформульовані позовні вимоги, адже ОСОБА_1 просить стягнути кошти за рахунок державного бюджету з Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, яке не є учасником спірних правовідносин, протиправних дій по відношенню до позивача не здійснювало, протиправної бездіяльності не допускало, а тому заперечує проти можливості відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди, а також судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Казначейства.

Підсумовуючи викладене у відзиві, представник ГУ ДКСУ просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

01 листопада 2021 року засобами електронного зв`язку на адресу апеляційного суду надійшов відзив від Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві на апеляційну скаргу Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, відповідно до якого погоджується із доводами, викладеними прокурором в апеляційній скарзі, та вважає її такою, що підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з урахуванням наступного.

Представник ГУ ДКСУ наполягає на тому, що реалізацію позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування та задоволення таких скарг, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки правовою підставою для відшкодування шкоди є правопорушення, що включає складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення таких обставин покладається на позивача, що на думку представника ГУ ДКСУ позивачем не вчинено та не доведено наявності шкоди, причинного зв`язку між бездіяльність посадових осіб відповідачів та такою шкодою, не обґрунтовано її розмір.

Тому, враховуючи наведене, представник ГУ ДКСУ вважає, що судом першої інстанції порушено вимоги матеріального та процесуального права, здійснено необґрунтовані висновки по наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди, просить апеляційний суд задовольнити апеляційну скаргу Дніпровської окружної прокуратури м. Києва, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року - скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Крім того, на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Пасюкова В.В. на апеляційну скаргу Дніпровської окружної прокуратури м. Києва, відповідно до якого не погоджується з аргументами апеляційної скарги та просить відмовити у її задоволенні у повному обсязі.

Вважає, що прокуратура виправдовуючи свою бездіяльність, як контролюючого органу за дотриманням законів, охороні прав та свобод особи під час проведення досудового розслідування, посилається на те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється, прокурором надаються вказівки, а матеріали справи містять лише одну ухвалу, якою було визнано бездіяльність слідчого по не розгляду клопотання адвоката, проте такі доводи суперечать фактичним обставинам та матеріалам справи.

Так, розслідування ініційовано, але тільки після численних скарг адвоката наприкінці 2020 року, а результатом службового розслідування стала банальна відписка, у відповідності до якої відсутні особи, яких можна притягнути до відповідальності, оскільки слідчого та керівника слідства вже немає. Тому, на думку представника позивача, фактичним результатом перевірки є бездіяльність.

Звертає увагу суду й на те, що всі надані вказівки містять припис щодо інформування прокурора про стан їх виконання, проте до матеріалів справи не було надано жодного письмового доказу отримання результатів виконаних вказівок. Більше того, з моменту звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом минуло більше року, а статус кримінального провадження так і не змінився, процесуальні дії не проводяться.

Щодо посилання відповідачів на відсутність доказів спричинення моральної шкоди позивачу, Пасюков В.В. вказує, що позов містить ретельний опис внутрішнього стану ОСОБА_1 , викликаного як вчиненням відносно нього злочину, так і бездіяльністю тих, хто мав цей злочин розслідувати.

При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі Пасюков В.В. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі. Щодо поданої апеляційної скарги прокуратури заперечив та вважає, що вона задоволенню не підлягає, оскільки доводи, викладені в ній, є безпідставними.

Представник прокуратури міста Києва Горелик Р.М. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі позивача, та просила залишити її без задоволення, оскільки обставини, на які посилається апелянт, не відповідають фактичним обставинам, які були встановлені судом при розгляді справи, а також доказам, наданим сторонами та досліджені судом. Разом з тим, подану прокурором апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити. Вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 неправомірно визнав бездіяльність Дніпровським УП ГУ НП у м. Києві в порядку цивільного судочинства, оскільки зазначені дії вчинялися слідчими управління поліції саме в порядку розслідування кримінального злочину згідно до норм КПК України, і тому саме в порядку визначеному ст. 303-307 КПК України можуть бути предметом розгляду слідчого судді в порядку визначеному кримінально-процесуальним кодексом України. Також вважає необґрунтованим рішення місцевого суду в частині стягнення з держави на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000 грн, оскільки на час звернення до суду із вказаним позовом, а також на час розгляду вказаної справи відсутні судові рішення про визнання бездіяльності слідчих органів неправомірними, а також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричиненої моральної шкоди, а також не доведено причинного зв`язку щодо завдання вказаної шкоди саме бездіяльністю поліції.

Представник ГУ ДКС України Кендюх Т.В. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі позивача та підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, та просила задовольнити апеляційну скаргу прокурора, скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач у справі Головне управління Національної поліції України в місті Києві, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с.148, 178, 179 т.2, ), до суду апеляційної інстанції не з`явився та заяв про відкладення розгляду справи з причин, які б могли бути визнанні поважними не подавав, тому колегія суддів розглянула справу у його відсутність у відповідності до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача у справі, представників відповідачів у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача у справі не підлягає задоволенню, а апеляційна скаргу прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 12 жовтня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесено відомості про те, що 11 жовтня 2017 року приблизно о 22:00 год. невстановлена особа, перебуваючи по АДРЕСА_1 , таємно викрала належну ОСОБА_1 барсетку з грошовими коштами та особистими речами. Цього ж дня було відкрито кримінальне провадження № 0013956 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України (а.с.19, 20, 21, т.1).

31 серпня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва скаргу адвоката Балтаг Л.С. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений строк у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0013956 від 12 жовтня 2017 року задоволено: зобов`язано слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0013956 від 12 жовтня 2017 року, вчинити дії, передбачені ст. 220 КПК України (клопотання задовольнити або відмовити у його задоволенні шляхом постановлення умотивованої постанови) за клопотанням адвоката Балтаг Л.С. в інтересах ОСОБА_1 від 03 серпня 2020 року в строки, визначені ст. 220 КПК України, з повідомленням про результат особі, яка заявила дане клопотання (а.с.28-29, т.1).

Також судом встановлено, що на підтвердження позовних вимог позивачем надано скаргу представника потерпілого ОСОБА_1 - Балтаг Л.С. від 01 жовтня 2020 року про невиконання слідчим Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ухвали суду від 31 серпня 2020 року (а.с.30-31); клопотання від 18 серпня 2020 року керівнику Київської місцевої прокуратури № 4 про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування та його завершення (а.с.32-33); лист Київської місцевої прокуратури № 4 (а.с. 34); скаргу прокурору м. Києва від 07 вересня 2020 року на бездіяльність прокурора (а.с. 35-38); відповідь Київської міської прокуратури від 17 вересня 2020 року про перевірку стану досудового розслідування та створення наказом Генерального прокурора від 09 січня 2020 року № 9 кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів (а.с.39-40); відповідь Київської місцевої прокуратури № 4 від 30 вересня 2020 року, що слідчим Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Трофімчуком М.О під час проведення досудового розслідування у період з 11 червня 2018 року по даний час не проведено у повному обсязі слідчі дії. Крім того, вказівки, які надані процесуальним керівником 06 грудня 2017 року, 04 жовтня 2018 року та 22 жовтня 2018 року, слідчим не виконано. З метою активізації досудового розслідування та проведення його в розумні строки процесуальним керівником надано повторні вказівки (а.с.41-42); скаргу представника потерпілого від 18 серпня 2020 року заступнику начальника-начальнику слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві на бездіяльність слідчого (а.с. 43-46); скаргу від 13 жовтня 2020 року Міністру внутрішніх справ України на бездіяльність слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві (а.с.47-50).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції зазначив, що під час здійснення досудового розслідування слідчим Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Трофімчуком М.О. Київською місцевою прокуратурою № 4 неодноразово направлялися вказівки в порядку п.4 ч. 2 ст. 36 КПК України у кримінальному провадженні № 0013956 від 12 жовтня 2017 року. Службовою перевіркою щодо слідчого у кримінальному провадженні № 0013956 від 12 жовтня 2017 року встановлено грубе порушення вимог ст. ст. 2, 28, 92, 93 КПК України (допущення тяганини, не проведення жодних слідчих дій та ігнорування положення ст. 28 КПК України), а також неналежне здійснення контролю керівником слідчого відділу Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві за станом проведення досудового розслідування. Тим самим суд дійшов висновку, що бездіяльність Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, яка виражена у тривалому розслідуванні слідчим відділом Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві кримінального правопорушення щодо розшуку викраденого майна позивача, є протиправною та задовольнив позовні вимоги в цій частині.

З врахуванням цих обставин суд також зазначив, що під час розгляду справи встановлено факти, які свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування, яка не є занадто складною. Розслідування триває з 12 жовтня 2017 року, що на дату звернення до суду позивача з позовною заявою у 2020 році становить майже 3 роки. За такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності. Крім того, ухвалою слідчого судді була констатована бездіяльність органу досудового розслідування. Вказана надмірна тривалість кримінального провадження призвела до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо, у зв`язку чим визначив розмір відшкодування моральних збитків на рівні 10 000 грн.

В частині бездіяльності прокурора та підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати матеріальні збитки в розмірі викраденого майна суд дійшов висновку про недоведеність вказаних вимог та відсутності правових підстав для цього.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується із висновком, викладеним в рішення суду першої інстанції.

Так, згідно вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року в частині визнання протиправною бездіяльності Дніпровського УП НПУ в місті Києві не відповідає, а рішення в частиністягнення моральної шкоди повністю відповідає.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У поданому позові ОСОБА_1 просив визнати бездіяльність Дніпровського Управління поліції Національної поліції України у м. Києві при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0013956 від 12 жовтня 2017 року, де його визнано потерпілим, незаконною; стягнути з Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду у розмірі 401760 грн. за рахунок Державного бюджету України, а також 1486366 грн. завданої злочином матеріальної шкоди.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)).

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

Згідно з частиною першою статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає глава 26 КПК України.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження, визначений у частині першій статті 303 КПК України. Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314 - 316 цього Кодексу (частина друга статті 303 КПК України).

Тобто, кримінальний процесуальний закон визначає спеціальний порядок розгляду скарг, які позивач заявив за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 щодо визнання бездіяльність Дніпровського УП Головного управління Національної поліції у м. Києві при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженню №0013956 від 12 жовтня 2017 року, де його визнано потерпілим, незаконною має вирішуватися за правилами КПК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/2004/18, від 30 січня 2019 року у справі № 234/19443/16-ц, та від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 .

Відповідно до п.1ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

З урахування викладеного колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо задоволення вказаної частини позовних вимог помилковим, а тому доводи прокурора про скасування рішення суду в цій частині є обґрунтованими, у зв`язку чим апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність Дніпровського УП Головного управління Національної поліції України у м. Києві при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженню №0013956 від 12 жовтня 2017 року.

Перевіряючи доводи апелянтів в частині оскарження рішення суду першої інстанції щодо стягнення коштів на відшкодування спричиненої моральної шкоди та відмови у стягнення коштів на відшкодування збитків, спричинених злочином колегія суддів виходить із наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що за фактом вчинення відносно нього злочину за його заявою, відкрито кримінальне провадження, яке внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0013956 від 12 жовтня 2017 року. Станом на час звернення позивача до суду із позовом посадові особи Дніпровського УП ГУ НПУ в м. Києві належним чином не виконували покладені на них державою обов`язки з приводжу належного розслідування злочину, підозри винним у вчиненні злочину не вручили та обвинувальний акт не спрямували до суду, і взагалі будь яких слідчих дій на протязі тривалого часу не вчиняли.

Таким чином своєю бездіяльністю органом досудового розслідування потерпілому завдано моральної (немайнової) шкоди внаслідок бездіяльності, тривалого неналежного відношення до своїх службових обов`язків, які виразилися в не притягненні винних осіб до кримінальної відповідальності, не оголошено підозру, не складено обвинувального акту, не направлення кримінального провадження до суду з метою встановлення винувата особа чи ні.

Задовольняючи позов в цій частині та визначаючи розмір спричиненої моральної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вказана бездіяльність підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема це: лист Київської місцевої прокуратури № 4 від 29 січня 2021 року про проведення службової перевірки слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в м. Києві від 16 грудня 2020 року відносно слідчого та керівництва (а.с.151); лист Головного управління Національної поліції в м. Києві від 16 грудня 2020 року про вчинення слідчим слідчого відділу Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві дисциплінарного проступку, який виразився в порушенні вимог ст. 2, ч. 2 ст. 9 та ст. 40 КПК України. Також попереджено начальника слідчого відділу про неналежний контроль за роботою своїх підлеглих (а.с. 152); лист слідчого управління Головного управління Національної поліції в м. Києві від 21 січня 2021 року (а.с. 158); лист слідчого управління Головного управління Національної поліції в м. Києві від 18 листопада 2020 року (а.с. 159); лист слідчого управління Головного управління Національної поліції в м. Києві від 29 січня 2021 року про проведення службової перевірки, за результатами якої до окремих працівників слідчого відділу Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві вжито заходив, передбачених Дисциплінарним статутом Національної поліції України (а.с. 160).

Вказані вище обставини підтверджують доводи, викладені позивачем щодо того, що посадовими особами Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві належним чином не здійснювалося розслідування за поданою позивачем заявою, що спричинило йому душевні хвилювання, додаткові зусилля для організації життя, витрати часу для доказування своєї правоти звернення та поїздки до керівництва з метою скарг на бездіяльність посадових осіб, у провадженні яких знаходились кримінальні провадження, неодноразові звернення до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

З врахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що посадовими особами слідчих органів допущено затягування та порушення кримінально-процесуального законодавства при розслідуванні кримінальної справи щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 12 жовтня 2017 року, у зв`язку з чим позивачу завдано моральної шкоди, тягар відповідальності за відшкодування якої покладається на державу Україна.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер спірних відносин, обставини спричинення моральної шкоди позивачу та їх тривалість й правомірно визначив розмір компенсації моральної шкоди на рівні десяти тисяч гривень.

Крім того, колегія суддів вважає вимоги ОСОБА_1 щодо відповідача Головного управління Державної казначейської служби України такими, що не підлягають задоволенню та обґрунтовано відхилено судом першої інстанції, оскільки згідно чинного законодавства у правовідносинах з приводу яких позивач звернувся до суду у вказаній справі саме держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц.

Обґрунтовано на думку колегії суддів судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині покладення на державу обов`язку відшкодувати заподіяну злочином матеріальну шкоду в розмірі 1486366 грн.

Статтею 1177 ЦК Українивизначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Так, Велика Палата Верховного Суду при розгляді 22 вересня 2020 року справи № 910/378/19 зазначила, що ЄСПЛ, дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 9 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції rationemateriae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08) і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine, заява № 3958/13)).

Аналогічний правовий висновок викладений постановах Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 та від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц та постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 209/1743/19

Підстав для відступу від цієї правової позиції колегія суддів не вбачає.

При цьому колегія суддів враховує, що отримання позивачем відшкодування із держави Україна на підставі статей 1177, 1207 ЦК України можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування.

З врахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів вважає безпідставними, а подану ним апеляційну скаргу такою, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вище викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для розгляду поданого ОСОБА_1 позову в частині визнання неправомірною бездіяльності Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві в порядку цивільного судочинства, тому рішення у вказаній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового про закриття провадження у справі в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального права та процесуального законодавства та повинно бути залишено без змін.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки позивач по справі звільнений від сплати судового збору при подачі позову та апеляційної скарги на підставі п.13 ч.2 Закону України «Про судовий збір», а також належних та допустимих доказів на підтвердження витрат по оплаті правничої допомоги (опису наданих послуг, акту виконаних робіт, розрахунку вартості таких послуг) до суду не подавав, тому і підстав для зміни судового рішення у вказаній частині колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 19, 255 ч.1, п.1, 367, 374, 376, 313-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Пасюковим Володимиром Вікторовичем залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Дніпровської окружної прокуратури міста Києва задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві протиправноюскасувати та провадження в цій частині закрити.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 03 грудня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв