Справа № 450/306/20 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/500/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2020 року в складі судді Мельничук І.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

встановив:

У січні 2020 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, просила розірвати шлюб між нею і відповідачем, укладений 31.07.2004, в якому у подружжя народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вимоги обґрунтовувала тим, що подружні відносини між сторонами погіршилися. Протягом останніх п`яти років відповідач самоусунувся від забезпечення сім`ї та дітей, весь обов`язок щодо утримання сім`ї лежить на позивачці, яка змушена принижуючись випрошувати матеріальної допомоги у чоловіка. У подружжя різні погляди на ведення господарства та виховання дітей. Відповідач зневажає батьків позивачки, з якими подружжя разом проживають. Позивачка має підстави вважати, що чоловік є їй невірним. Сторони стали чужими людьми, не підтримують шлюбних відносин. Спільне життя та збереження сім`ї стали неможливими, а розірвання шлюбу не буде суперечити інтересам подружжя та дітей. Просила шлюб розірвати, оскільки примирення між подружжям неможливе.

Оскаржуваним рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 31.07.2004 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис № 1468.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 840,80 грн. сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви до суду.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , вважає рішення неправомірним, з огляду на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю окремих фактів, які суд вважав встановленими, а також неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що сторони в судовому засіданні не були присутні, суд не перевіряв їх доводи відповідними доказами, а також не надав їм шансу на примирення.

Зокрема, суд не перевіряв аргументи стосовно того, що шлюб хоче розірвати не позивачка, а її батьки, які мають своєрідне ставлення до нього та дітей, не дозволяючи їм зустрічатися з родичами з його сторони, з приводу чого неодноразово виникали суперечки.

Стверджує, що не відповідає обставинам справи твердження позивачки стосовно того, що він самоусунувся від виховання дітей та участі у спільному господарстві.

При цьому зазначає, що після того, як йому довелося переїхати на окреме проживання, продовжував надавати дітям кишенькові кошти, возити їх на гуртки.

Окремо звертає увагу, що впродовж тривалого часу намагався зберегти сім`ю, спілкуватися з дружиною та дітьми, офіційно працює та не зловживає алкогольними напоями.

Вважає, що розірвання шлюбу суперечить інтересам подружжя та обох дітей, які потребують батьківської опіки, тому висновки суду є формальними, крім цього суд не врахував наявність суперечок не між подружжям, а між ним та батьками дружини.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2018 рокута залишити позов без розгляду, надавши сторонам можливість для пошуку компромісу та можливості примирення.

26.05.2021 на адресу апеляційного суду надійшло заперечення ОСОБА_1 на апеляційну скаргу. Покликається на те, що не проживають з відповідачем півтора роки та не ведуть спільного господарства, примирення між ними не можливе.

Учасники справи позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 , будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с. 66,67), в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад, шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Таким чином, врахувавши те, що позивачка не має наміру зберегти шлюб з відповідачем, приймаючи до уваги відсутність її згоди на примирення, суд прийшов висновку, що причини, які спонукають позивачку наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню, оскільки шлюб існує формально.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Сторони у справі зареєстрували шлюб 31.08.2004, реєстрацію якого проведено Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом серія НОМЕР_1 , актовий запис № 1468(а.с. 6).

Від подружнього життя у сторін народилася діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 7, 8).

Як вбачається з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та землекористування № 14 від 21.01.2020, яка видана Гамаліївським старостинським округом, позивачка ОСОБА_2 та її спільні з відповідачем діти зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Згідно іншої довідки про реєстрацію місця проживання особи № 449 від 20.11.2019 Гамаліївського старостинського округу, ОСОБА_2 зареєстрована за відповідною адресою з 03 березня 1998 року (а.с. 5).

Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Добровільність шлюбу це одна з його основних засад.

Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Звертаючись з позовними вимогами, позивачка ОСОБА_2 покликалася на те, що подружжя проживає окремо, спільного господарства, як і сімейного життя з відповідачем не веде, шлюбних стосунків не підтримує. У позові та у запереченні на апеляційну скаргу наполягає на тому, що примирення не є можливим.

Обгрунтування відзиву відповідача на позову заяву фактично аналогічне доводам апеляційної скарги, додатково у відзиві відповідач заперечує стосовно проживання дітей з позивачкою після розірвання шлюбу.

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, фактично в порушення роз`яснень, які викладені у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та ст. 111 СК України не застосовував у даній справі заходи для примирення подружжя .

Поряд з цим, колегія суддів враховує те, що справа про розірвання шлюбу перебуває на розгляді у суді з січня 2020 року, тобто півтора року, відтак строки, на які суд міг зупинити провадження у справі для примирення, закінчилися (ч. 7 ст. 240 ЦПК України), однак станом на даний час примирення між сторонами так і не відбулось, зокрема заяви про відмову від позову позивачка не подала, а і надалі наполягає на розірванні шлюбу.

В свою чергу, подаючи апеляційну скаргу та не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, відповідач ОСОБА_1 свої доводи з цього приводу зводить виключно до тверджень стосовно того, які відносини склалися між ним та батьками дружини, однак не надає при цьому жодних доказів на спростування позовних вимог та їх обґрунтування по суті, зокрема щодо спільного проживання.

Одним із аргументів відповідача стосовно неможливості розірвання шлюбу є те, що суд розглянув справу без участі сторін та надання ним пояснень стосовно спірних правовідносин.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що справа призначалася судом першої інстанції до розгляду неодноразово, про що кожного разу повідомлялися сторони та відповідач зокрема (а.с. 18-45).

Поряд з цим, відповідач ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленим про судове засідання, двічі подавав клопотання про відкладення судового розгляду, а в судові засідання призначені на 11.08.2020 та 15.10.2020 не прибув та не повідомив суд про причину неявки.

Що стосується доводів про те, що діти потребують батьківської опіки та розірвання шлюбу не відповідатиме їхнім інтересам, колегія суддів звертає увагу на те, що позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини.

Таким чином, законодавець чітко визначив умови (дві) за наявності яких позов про розірвання шлюбу не може бути поданий, при цьому і такі мають виключення (ч.ч. 3, 4, 5 ст. 110 СК України).

В свою чергу, шлюб це сімейний союз чоловіка та жінки, тому будь які доводи стосовно відношення до такого інших осіб, у тому числі батьків одного із подружжя, правового значення в контексті можливості його збереження чи розірвання, не мають.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що на даний час у сторін склалися різні характери та погляди на життя, сім`я фактично розпалася, сімейного господарства сторони не ведуть, подружніх відносин не підтримують, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечить інтересам позивача, відтак шлюб існує формально, при цьому примушування до такого не допускається.

Наведене у своїй сукупності доводить правильність висновків місцевого.

Таким чином, судова колегія вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 01 червня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк