Справа № 643/4070/16-ц
Провадження № 2/643/775/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2021 р. м. Харків

Московський районний суд м. Харкова під головуванням судді Горбунової Я.М., при секретарі Усковій Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 , в якому просить в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за договором позики від 26.01.2009 р. згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.03.2013 р. на загальну суму 490 665 грн. 77 коп., що складається з основного боргу за договором позики в розмірі 86 942 грн. 08 коп., трьох відсотків річних від суми прострочення в розмірі 8 367 грн. 88 коп., процентів за користування позикою у розмірі 26 136 грн. 81 коп., нарахованих штрафів за прострочення боржником виконання зобов`язання в розмірі 366 000 грн., судового збору у розмірі 3 219 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу, але не нижче, ніж за визначеною сторонами в п.4 договору іпотеки ціною на рівні 20 477 грн., з переданням цього предмета іпотеки в управління позивача ОСОБА_1 на період до його реалізації за визначеною ст. 41 Закону України «Про іпотеку» процедурою продаж та виселити відповідачів з предмету іпотеки .

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 26.04.2016 р. ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання до суду позовної заяви до ухвалення рішення по справі та відкрито провадження у справі.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року рішення Московського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року рішення Московського районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2020 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 травня 2020 року ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 20 лютого 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 28 січня 2021 р. проведено підготовче судове засідання за відсутності сторін, за наявності заяви позивача про проведення судового засідання без його участі, та призначений судовий розгляд.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути позов без його участі на підставі наявних у справі доказів. Крім того, позивачем надана до суду заява від 04 жовтня 2016 р. (т.1 а.с.188) про поважність причин пропуску строку звернення із позовом, в якій він на обґрунтування своєї позиції зазначає, що з моменту коли ОСОБА_2 допустила порушення своїх обов`язків по виконанню основного боргу за договором позики існували об`єктивні причини через які він звернувся із даним позовом до суду лише 07квітня 2016 р., а саме, багаточисленні судові справи за позовами ОСОБА_2 та іі сина ОСОБА_7 про визнання недійсним договорів позики та іпотеки, комісії та купівлі-продажу щодо спірної квартири, яка є предметом іпотеки та предметом даного спору. Крім того, після невиконання ОСОБА_2 своїх обов`язків за договором позик, він переуступив своє право вимоги за даним договором ОСОБА_6 на підставі договору відступлення права вимоги (цесії) від 17 лютого 2011 р., який звернувся із позовом про стягнення боргу з ОСОБА_2 . В подальшому, враховуючи, що ОСОБА_8 продовжувала не виконувати свої зобов`язання і борг не повертала, він знову уклав 20.05.2015 р. договір відступлення права вимоги (цесії) з ОСОБА_6 , за яким повернув собі право вимоги до ОСОБА_2 та став кредитором за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 26 січня 2009 р. Крім того, як зазначив позивач, у виконавчому проваджені по стягненню боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 за рішенням Московського районного суду м.Харкова суду від 19 березня 2013 р. змінено стягувача з ОСОБА_6 на ОСОБА_1 ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2015 р. На думку позивача всі зазначені обставини свідчать про поважність причин пропуску позивачем строку позовної давності для пред`явлення ним вимог до відповідачів щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

27.01.2021 р. позивачем подана до суду заява про долучення доказів, а саме, договору відступлення права вимоги (цесії), укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідчений 25.01.2021 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 84.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, не повідомивши про причини неявки та її поважність, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Між тим, відповідачі надали відзив на позов та свої письмові додаткові пояснення до відзиву.

У відзиві та додаткових пояснень до нього відповідачі зазначили, що ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 26.01.2009 р. два договори, договір позики та договір іпотеки належної їй на праві власності квартири, а також вона уклала 26.01.2009 р. договір комісії з ОСОБА_9 , який від її імені 11.09.2009 р. відчужив іпотечну квартиру ОСОБА_5 , при цьому іпотекодержатель ОСОБА_1 надавав письмову згоду на відчуження предмету іпотеки. Таким чином, відповідачі вважають, що іпотека була припинена за заявою самого іпотекодержателя ОСОБА_1 .

Також відповідачі зазначають, що ОСОБА_2 жодних грошових коштів від ОСОБА_9 не отримувала, а покупець ОСОБА_10 , якому була відчужена квартира ОСОБА_9 , засуджений разом із ОСОБА_1 за шахрайство. На обґрунтування своєї позиції у відзиві відповідачі також послалися на відсутність у позивача права звертатися з вимогами про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки, так як за вироком суду ОСОБА_1 засуджено до позбавлення волі із конфіскацією майна, і відповідно вимоги по зверненню стягнення на предмет іпотеки та по стягненню грошей за договором позики належать державі, а не позивачу.

Також відповідачі зазначають, що договір іпотеки укладено без дозволу органу опіки та піклування при наявності права користування квартирою неповнолітнім ОСОБА_7 .

Також відповідачі вважають, що позивачем пропущений строк позовної давності при зверненні стягнення за договором іпотеки без поважних на то причин.

Стосовно позовних вимог про виселення відповідачі зазначили, що дійсний теперішній власник житла ОСОБА_4 з дружиною і повнолітньою дитиною, які мешкають у спірній квартирі і не мають іншого житла, не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення, оскільки квартира купувалася не за кошти, повернення яких було забезпечено іпотекою.

За клопотанням відповідачів було витребувано у приватного нотаріуса Малахової Г.І. копію заяви, якою ОСОБА_1 надавав згоду на відчуження квартири, яка була приєднана як доказ до матеріалів справи ( т.4 а.с. 136).

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 26 січня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А., за реєстровим № 147, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 10 880,00 доларів США зі строком повернення не пізніше 26 січня 2010 року (том 1 а. с. 19).

Пунктом 4 вказаного договору передбачено, що зобов`язання позичальника за цим договором при затриманні строку повернення позики мають бути виконані зверненням на майно, яке є предметом наступного договору іпотеки.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26 січня 2009 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В. А. за реєстровим № 149, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Вказана квартира належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, б/н, видане 12 лютого 2007 року Московською районною радою міста Харкова, яке було зареєстровано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Нотаріусом у зв`язку із посвідченням договору іпотеки накладено заборону відчуження зазначеної квартири, яка зареєстрована у реєстрі за № 150.

Пунктом 7 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні іпотекодавцем сплати будь-якого з поточних платежів більш ніж на п`ять днів за договором позики, в забезпечення якої укладається цей договір.

26 січня 2009 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладений договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. за реєстровим № 152.

Згідно з договором купівлі-продажу від 11 вересня 2009 року ОСОБА_9 (продавець), який є одночасно (комісіонер) за договором комісії, укладеним з ОСОБА_2 , за згодою ОСОБА_1 (іпотекодержатель) відчужив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 (том 1 а. с. 26).

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 26 травня 2010 року визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11 вересня 2009 року квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 та скасовано його державну реєстрацію. Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_7 спірною квартирою шляхом примусового виселення ОСОБА_5 з зазначеної квартири. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 01 квітня 2011 року, вказане заочне рішення від 26 травня 2010 року скасовано і справу призначено до судового розгляду.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2012 року, скасовано рішення Московського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2012 року та постановлено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено. Рішення набрало законної сили.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2011 року, скасовано заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 травня 2010 року. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики та іпотеки недійсними відмовлено.

Згідно з договором купівлі-продажу від 03 грудня 2010 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .(том 1 а.с.45)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 вищевказану спірну квартиру.(том 1 а.с.46)

Згідно з договором відступлення права вимоги (цесії) від 17 лютого 2011 року ОСОБА_1 (цедент) відступив, а ОСОБА_6 (цесіонарій) набув належне цедентові право вимоги за договором позики між цедентом і ОСОБА_2 , укладеним ними 26 січня 2009 року.(том 1 а.с.64)

ОСОБА_2 грошові зобов`язання перед ОСОБА_1 не виконала, у зв`язку із чим рішенням Московського районного суду міста Харкова від 19 березня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 суму боргу за договором позики від 26 січня 2009 року в розмірі 487 446,44 грн та судовий збір у розмірі 3 219,00 грн.(том 1 а.с.67,68)

Постановами державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ від 08 липня 2014 року відкрито виконавчі провадження № 43951425 та № 43951335 з виконання виконавчих листів, виданих 22 квітня 2013 року Московським районним судом міста Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 суми заборгованості за договором позики від 26 січня 2009 року у розмірі 487 446,77 грн та судовий збір у розмірі 3219,00 грн.(том 1 а.с.69,70)

Згідно з договором відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2015 року ОСОБА_6 відступив, а ОСОБА_1 набув належне ОСОБА_6 на підставі договору відступлення права вимоги (цесії) від 17 лютого 2011 року право вимоги та став кредитором за договором позики, укладеним 26 січня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (том 1 а.с.75)

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 10 вересня 2015 року змінено сторону виконавчого провадження із виконання виконавчого листа виданого на підставі рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 суми боргу за договором позики від 26 січня 2009 року в розмірі 487 446,44 грн та судового збору в розмірі - 3 219,00 грн з ОСОБА_6 на ОСОБА_1 (том 1 а.с.76).

Між тим, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19.10.2016 р. скасовано ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 10 вересня 2015 року та відмовлено у задоволені заяви про заміну сторони виконавчого провадження на підставі того, що заміна відбулася на підставі нікчемного договору цесії від 20.05.2015 р., який нотаріально не посвідчений, як того вимагає положення ст. 513 ЦК України.

25.01.2021 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за яким ОСОБА_6 відступив, а ОСОБА_1 набув належне ОСОБА_6 на підставі договору відступлення права вимоги (цесії) від 17 лютого 2011 року право вимоги та став кредитором за договором позики, укладеним 26 січня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Малаховою Г.І. реєстровий № 84.(т.4 а.с.78).

Встановивши зазначені обставини та зміст спірних правовідносин, оцінивши надані суду докази, суд робить наступні висновки.

Суд вважає, що цілком доведено наявність боргу ОСОБА_8 перед ОСОБА_1 , який на час розгляду даної справи ОСОБА_8 не виконаний, так як доказів зворотного суду не надано.

Також доведений факт переходу предмету іпотеки до нового власника ОСОБА_4 , до якого відповідно до вимог діючого законодавства, а саме положень ст. 23 Закону України «Про іпотеку» перейшли усі права та обов`язки іпотекодавця, що випливає з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Незважаючи на те, що за час існування даних спірних правовідносин за заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 26 травня 2010 р. скасовувалась державна реєстрація обтяжень квартири і право власності за цей час перейшло до нового власника ОСОБА_3 , іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек, оскільки, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а зазначене рішення було скасоване рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2012 р.

За таких умов у разі скасування судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

За таких обставин позивач ОСОБА_1 має право захистити свої права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, але суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду із такими вимогами і причини пропуску такого строку, на які посилається позивач у своїй заяві, суд визнає неповажним.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позивач ОСОБА_1 міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Іпотечне зобов`язання виникло 26 січня 2009 р., кінцевий строк виконання зобов`язання за договором позики та іпотеки встановлено 26 січня 2010 р., відповідно кінцевий строк звернення до суду із позовом для ОСОБА_1 мав би бути 26 січня 2013 р., між тим позивач звернувся до суду із даним позовом лише 07.04.2016 р.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 19 березня 2013 р. стягнуто кошти за договором позики з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 , але договір цесії від 17.02.2011 р. за яким ОСОБА_6 прийняв від ОСОБА_1 право вимоги за договором позики є нікчемним, так як не дотримана його нотаріальна форма, а відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо зміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору.

Таким чином, подача позову до суду ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_12 боргу за договором позики строку позовної давності не перериває, даним рішенням зобов`язання перед ОСОБА_1 не встановлено.

Посилання ОСОБА_1 в своїй заяві про поважність причин пропуску строку звернення із позовом на обставини, пов`язані із оспорюванням ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 укладених договорів займу від 26.01.2010 р., іпотеки від 26.01.2010 р., комісії від 26.01.2010 р. та договору купівлі-продажу від 11.09.2009 р., як на поважність причин пропуску строку позовної давності є на думку суду не обґрунтованими, оскільки дані обставини ні в якій мірі не виключали можливість позивача своєчасно звернутися до суду із позовом за захистом своїх прав.

Наданий суду договір відступлення права вимоги (цесії), укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідчений 25 січня 2021 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 84, за яким ОСОБА_6 відступає ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 набуває належне ОСОБА_6 право вимоги за договором позики від 26 січня 2009 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 висновків суду не спростовує, оскільки із самого початку ОСОБА_1 був кредитором по основному договору позики і вказане право вимоги у спосіб, визначений законом, не відступав, так як раніше укладені договори цесії є нікчемними через недотримання нотаріальної форми, а договір укладений у 2021 р. не породжує правових наслідків для правовідносин, що мали місце для вирішення питання про пропуск строку звернення до суду із даним позовом. Крім того, за недійсності попередніх договорів цесії ОСОБА_6 не був наділений правами кредитора за договором позики від 26.01.2009 р. на момент вчинення договору цесії від 25.01.2021 р., відповідно вказаний договір не створює жодних правових наслідків.

Вимоги про виселення - є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому задоволенню не підлягають, так як суд відмовляє у задоволені основних вимог.

Також судом надана оцінка іншим доводам відповідачів, які на думку суду, не є обґрунтованими.

Так, твердження відповідачів про те, що іпотека була припинена тоді, коли ОСОБА_1 надав згоду на відчуження предмету іпотеки, є такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки статтею 17 ЗУ України «Про іпотеку» передбачені підстави припинення іпотеки, і жодним чином, заяву ОСОБА_1 , якою він надавав згоду на продаж квартири, яка є предметом іпотеки, і на переведення боргу на нового власника ОСОБА_5 , не можна віднести до підстав припинення іпотеки, передбачених цим Законом.

Заперечення відповідачів про те, що договір іпотеки укладено без дозволу органу опіки та піклування при наявності права користування квартирою неповнолітніми, є необґрунтованими, оскільки це питання було неодноразово предметом розгляду судових інстанцій, і судовими рішеннями позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_14 визнані необґрунтованими. Самостійні позовні вимоги за цією правовою підставою в даному проваджені відповідачами не ставилися та судом не розглядалися.

Доводи відповідачів в частині того, що позивач ОСОБА_1 є неналежним позивачем, так як право вимоги за договором позики та договором іпотеки може належати виключно державі Україна, оскільки за вироком суду ОСОБА_15 засуджено до позбавлення волі із конфіскацією належного йому майна, суд не приймає, оскільки конфіскація майна застосовується лише до майна, яке належить особі на праві власності.

Між тим, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за власною волею, незалежно від волі інших осіб, та відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, а права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Розділом V Закону України «Про іпотеку» визначено окремо порядок переходу права власності до іпотекодержателя як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки. За таких обставин, невірно вважати, що до ОСОБА_1 відповідно до вимог закону перейшли права власника на іпотечне майно та на кошти, які ОСОБА_2 повинна повернути за договором позики, і що права вимоги належать не йому, а державі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати стягуються з позивача, при цьому сума судового збору за звернення до суду за двома вимогами немайнового характеру становить 1102,40 грн., сплату яких позивачу було відстрочено до ухвалення рішення по справі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 141, 258, 259, 264, 265, ЦПК України,-

ВИРІШИВ

В задоволені позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у сумі 1102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП не відомий, адреса: АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП не відомий, адреса: АДРЕСА_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_6 .

Третя особа: ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_7 .

Суддя: Я.М.Горбунова