Справа №521/3147/21
Провадження № 2/521/2703/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Бобуйка І.А.,

секретаря судового засідання Кушнірука О.А.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

02.03.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом та просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 203 585 гривень, витрат, що пов`язані з виконанням експертного дослідження на суму 2 500 грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що ОСОБА_2 01 грудня 2020 року о 13 годині 59 хвилин у м. Одеса, рухаючись по вул. Святослава Ріхтера з боку вулиці Гранатна керуючи транспортним засобом «Hyundai» Н200, д.н.з НОМЕР_1 при проїзді регульованого перехрестя з вул. Туристська, здійснив перетин перехрестя на заборонений сигнал світлофора, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «Kia Sportage», д.н.з НОМЕР_2 , який здійснював рух по вулиці Туристська з боку вул. Квітнева на зелений сигнал світлофора, який дозволяє рух. Згідно постанови Малиновського районного суду міста Одеси від 11.01.2021 року по справі № 521/20958/20, винним у вказаній ДТП визнаний ОСОБА_2 . Постанова набрала законної сили, сторонами не оскаржувалась. Власником автомобілю, марки «Kia Sportage» д.н.з НОМЕР_2 є ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 07.02.2017 року. Відповідно до Висновку експерта № 6928 від 26.12.2020 р. про оцінку автомобіля «Kia Sportage» д.н.з НОМЕР_2 , виконаного судовим експертом Федотовим Ф.В., вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля «Kia Sportage», д.н.з НОМЕР_2 , пошкодженого при ДТП 09.11.2020 р. становить 333 585,67 гривень. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК АКСО ДС», ліміт відповідальності складає 130 000 гривень. 06.01.2021 року страховиком було здійснено виплату страхового відшкодування. Позивачка вважає, що матеріальна шкода, що підлягає стягненню з відповідача, з урахуванням ліміту відповідальності страховика 203 585 гривень.

Враховуючи все вищевикладене, позивачка звернувся з позовом до відповідача про стягнення різниці між фактичним розміром відшкодування шкоди, що завдана в результаті дорожньо-транспортної пригоди та страховою виплатою.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2021 року відкрито провадження у вищевказаній справі та призначено підготовче судове засідання на 14.04.2021 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.04.2021 року відкладено підготовче судове засідання на 28.04.2021 року

27.04.2021 року представник відповідача ОСОБА_3 подав до суду відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовної заяви повністю.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28.04.2021 року підготовче провадження у справі закрито, та призначено розгляд справи по суті на 01.06.2021 року.

01.06.2021 року учасники в судове засідання не з`явились. Позивачка подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її особистої участі, просила позовну заяву задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце слухання справи належними чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов надав.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 01 грудня 2020 року о 13 годині 59 хвилин у м. Одеса, рухаючись по вул. Святослава Ріхтера з боку вулиці Гранатна керуючи транспортним засобом «Hyundai» Н200, д.н.з НОМЕР_1 при проїзді регульованого перехрестя з вул. Туристська, здійснив перетин перехрестя на заборонений сигнал світлофора, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «Kia Sportage», д.н.з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , який здійснював рух по вулиці Туристська з боку вул. Квітнева на зелений сигнал світлофора, який дозволяє рух.

Згідно постанови Малиновського районного суду міста Одеси від 11.01.2021 року по справі № 521/20958/20, винним у вказаній ДТП визнаний ОСОБА_2 . Постанова набрала законної сили, сторонами не оскаржувалась (а.с.38).

Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Власником автомобілю, марки «Kia Sportage» д.н.з НОМЕР_2 є ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 07.02.2017 року.

Відповідно до Висновку експерта № 6928 від 26.12.2020 р. про оцінку автомобіля «Kia Sportage» д.н.з НОМЕР_2 , виконаного судовим експертом ОСОБА_5 , вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля «Kia Sportage», д.н.з НОМЕР_2 , пошкодженого при ДТП 09.11.2020 р. становить 333 585,67 гривень.

Судом встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК АКСО ДС» (ас.37).

Позивачка стверджує, що ліміт відповідальності в ПрАТ «СК АКСО ДС» складає 130 000 гривень та що страховиком 06.01.2021 року було здійснено їй виплату страхового відшкодування, а отже матеріальна шкода, що підлягає стягненню з відповідача, з урахуванням ліміту відповідальності страховика 203 585 гривень.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частина 2 ст. 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Стаття 1188 ЦК України зазначає, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до наведених норм факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Таке зобов`язання виникає із факту завдання шкоди та припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV, за приписами статті 3 якого метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 цього Закону).

Згідно зі ст. 6 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою (статті 9, 22-31, 35, 36 Закону України № 1961-ІV).

З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на дату дорожньо-транспортної пригоди, а саме 01.12.2020 року автомобіль, яким керував відповідач, забезпечений полісом обов`язкового страхування серії АР № 525075, реалізований ПрАТ «СК АКСО ДС».

Таким чином, у страховика - ПрАТ «СК АКСО ДС» виник обов`язок з виплати страхового відшкодування у випадку ДТП з вини водія застрахованого авто.

Розмір страхової суми, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування, встановлений ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

На підставі п. 22. 1 ст. 22 вищевказаного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо- транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

3 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в якій містяться висновки, щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність. Великою Палатою Верховного Суду було надано такі роз`яснення.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відтак, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

У відповідності до положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного суду.

Отже, відшкодування шкоди відповідачем на підставі полісу обов`язкового страхування серії АР № 525075, зокрема, і у випадку ДТП з вини водія застрахованого авто можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у ПрАТ «СК АКСО ДС» не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності ПрАТ «СК АКСО ДС». В останньому випадку обсяг відповідальності відповідача обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

В матеріалах справи відсутні докази звернення позивачки до страховика відповідача та відсутні докази того факту, що страховиком 06.01.2021 року було здійснено виплату страхового відшкодування позивачці у розмірі ліміту відповідальності, який як стверджує позивачка, складає 130 000,00 гривень.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства.

Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

12.04.2021 року позивачка подала до суду заяву, в якій просила цивільну справу за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди розглядати без її особистої участі.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи вищевикладене, принцип змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, та той факт, що позивачка подала до суду заяву про розгляд справи без її особистої участі, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Таким чином, в ході судового розгляду справи, судом не було встановлено різницю між фактичним розміром відшкодування шкоди, що завдана в результаті дорожньо-транспортної пригоди та страховою виплатою, яка підлягає стягненню з відповідача.

Окрім того, позивачем, на переконання суду, не виконаний процесуальний обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, що ліміт відповідальності ПрАТ «СК АКСО ДС» складає 130 000 гривень, та що страховиком 06.01.2021 року було здійснено виплату страхового відшкодування позивачці саме у розмірі цієї суми.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, які полягають стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 203 585 гривень та витрат, що пов`язані з виконанням експертного дослідження на суму 2 500 грн.

Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи вищенаведену норму, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Згідно ст. 273 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Керуючись, ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 22, 993, 999,1187, 1191, 1192 ЦК України, ст.ст. 141, 200, 204, 258, 259, 263, 264, 265, 280, 352, 354 ЦПК України, СУД -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення матеріальної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

С У Д Д Я: І.А. Бобуйок