ЄУН № 337/5184/19
Провадження № 2/337/23/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року місто Запоріжжя

Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Бредуна Д.С., при секретарі Медвідь Г.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

26 листопада 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі представника за довіреністю Гребенюка О.С. звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 125877,95 грн. (з яких 11167,92 гривень заборгованість за кредитом, 114710,03 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 25.01.2005 року по 30.12.2018 року), а також судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що відповідно до укладеного 25.01.2005 року кредитного договору позичальник ОСОБА_1 отримала від банку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом та інших передбачених договором витрат. Через порушення позичальницею своїх зобов`язань за договором станом на 31.08.2019 року утворилась заборгованість у зазначеному розмірі, яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки остання продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість в добровільному порядку.

Ухвалою судді від 30 січня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні, з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 14 вересня 2020 року задоволено клопотання представника відповідача, і ухвалено розглянути справу за правилами загального позовного провадження. У справі призначено підготовче судове засідання.

16 січня 2021 року представник відповідача адвокат Ящук О.В. надала відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позову. Пояснила, що сторона відповідача не заперечує щодо отримання картки ПРИВАТБАНК, однак строк її дії закінчився у січні 2007 року, у зв`язку з чим просить застосувати до вимог позовну давність. Крім того звертала увагу, що у підписаній ОСОБА_1 додатковій угоді встановлено розмір процентної ставки (3%), яка нараховується банком в разі наявності заборгованості. Позивач же нараховував проценти у іншому розмірі.

15 лютого 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі представника за довіреністю Коняшина А.М. подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій посилаючись на відповідне рішення Банку, просив за результатами розгляду справи стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 35727,03 гривень, з яких 11167,92 гривень заборгованість за тілом кредиту, 24559,11 гривень заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит.

Також 15 лютого 2021 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 подала відповідь на відзив, в яких вона вважала заперечення відповідача необґрунтованими.

Ухвалою суду від 19 лютого 2021 року прийнято до розгляду уточнення до позовної заяви із зменшенням позовних вимог.

Ухвалою суду від 22 березня 2021 року у справі закрите підготовче провадження, і призначено судовий розгляд по суті.

До судового засідання представник позивача ОСОБА_3 надав заяву про задоволення уточненого позову в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 також надала заяву, однак просила відмовити в задоволенні позову, відповідно до викладених у відзиві обставин. Також звертала увагу на відсутність доказів перевипуску картки у 2013-2014 роках.

Таким чином, з урахуванням поданих заяв і висловлених в них позицій, неявка сторін до судового засідання не перешкоджає вирішенню спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши в сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно анкети-заяви на отримання кредитної карти від 25.01.2005 року, власноруч заповненою ОСОБА_1 (а.с.14) ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», надав позичальниці кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом.

В той же день між Банком і ОСОБА_1 укладено додаткову угоду (а.с.14зв.), за якою (п.2): Кредит надається в сумі 3000 гривень. За користування лімітом встановлюється базова процентна ставка 3% на місяць. Тариф за зняття готівки 3%. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії платіжної карти.

Відповідач ОСОБА_1 , власноруч підписуючи 25 січня 2005 року анкету-заяву та додаткову угоду, погодилася з тим, що вони становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого вона зобов`язалася щомісячними платежами повертати тіло кредиту, сплачувати проценти за його використання.

В процесі користування ОСОБА_1 кредитними коштами банку, наданими за картковим рахунком № НОМЕР_1 , її кредитний ліміт збільшувався до максимального розміру 12140 гривень (а.с.101).

Як зазначає позивач у позові, і що не було спростовано відповідачем, банк свої зобов`язання за договором виконував в повному обсязі, та надавав відповідачці кредитні кошти (а.с.103-112, 149-158), натомість ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання порушувала, у зв`язку з чим станом на 31.08.2019 року за вказаним договором утворилась заборгованість, в тому числі заборгованість за тілом кредиту в сумі 11167,92 гривень (а.с.8-13), а також заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, яку позивач в первісному позові визначив в сумі 210242,79 гривень, але стягнути з них просив лише 114710,03 гривень, а після зменшення позовних вимог в сумі 24559,11 гривень.

Вказану заборгованість позивач просить стягнути з відповідача і судові витрати по справі.

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК Українивстановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК Українивстановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК Українипублічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Позивач з посиланням на положення ч.1 ст. 634 ЦК Українизазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК Україниможна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 526 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК Українивизначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК Україниякщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за користування кредитними коштами, а також заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит.

В додатковій угоді від 25.01.2005 року за користування лімітом встановлюється фіксована базова процентна ставка 3% на місяць. Підтвердження ознайомлення відповідачкою із зміною такої ставки позивач не надав. Також, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) дійшла висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК Україниза змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року.

З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XIIпро повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, змінюючи визначений розмір процентної ставки, а тому Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи без підпису відповідача , не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 січня 2005 року шляхом підписання заяви-анкети.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Щодо періоду користування кредитними коштами, то в загалом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надавав ОСОБА_1 такі кредитні картки: № НОМЕР_1 строком дії з 26.01.2005 року по січень 2013 року, № НОМЕР_2 строком дії з 15.02.2007 року по лютий 2013 року, № НОМЕР_3 строком дії з 13.08.2009 року по січень 2015 року, № НОМЕР_4 строком дії з 17.10.2014 року по червень 2018 року (а.с.55, 102, 148).

При цьому, за кредитним договором №б/н від 25 січня 2005 року первісно була видана картка № НОМЕР_1 строком дії з 26.01.2005 року по січень 2013 року (а.с.14, 14зв.).

Позивачем підтверджено, що ОСОБА_1 зверталась із заявами, про перевипуск конкретної картки № НОМЕР_1 , оскільки подавала про це письмові заяви (а.с.138), та заповнювала відповідні форми (а.с.136, 135), з прив`язкою до цього кредитного договору.

Видача картки ОСОБА_1 також зафіксована і на наданих позивачем фотоматеріалах (а.с.134).

Суд приймає до уваги, що підписуючи заяву-анкету і додаткову угоду 25 січня 2005 року, та крім того, звертаючись із заявами про перевипуск кредитної картки, ОСОБА_1 не могла не розуміти характер правовідносин, що утворюються між нею і Банком, а саме використання кредитних коштів банку, і що за це стягується певна плата.

Однак, щодо укладання між банком і ОСОБА_1 будь якого письмового правочину, де встановлено інший розмір відсотків (процентної ставки), ніж визначений додатковою угодою від 25.01.2005 року (а.с.14зв.), позивачем належним чином не підтверджено. Надану довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «універсальна», 30 днів пільгового періоду, від 01.09.2009 року (а.с.137), суд як відповідний доказ відхиляє, оскільки позивачем не доведено, що ознайомлення з такою довідкою відбувалось в рамках карткового рахунку № НОМЕР_1 . Також дата підписання цієї довідки не збігається з відвідуванням ОСОБА_1 відділень банку для перевипуску картки, за кредитним договором, в рамках якого вирішується позов.

Таким чином суд приходить до висновку, про користування ОСОБА_1 за кредитним договором від 25 січня 2005 року кредитними коштами позивача з 25.01.2005 року і до червня 2018 року, і можливість встановлення за таке користування лімітом базової процентної ставки 3% на місяць.

За вказаних обставин, суд також не вбачає і підстав для застосування у справі позовної давності до заборгованості за тілом кредиту, як про це просить представник відповідача адвокат Ящук О.В.

У підписаній 25.01.2005 року ОСОБА_1 додатковій угоді (а.с.14зв.) визначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії платіжної карти. Остання кредитна картка за вказаним договором (№ НОМЕР_4 ) діяла по червень 2018 року. Оскільки позов подано до суду 26 листопада 2019 року, то строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту пропущено не було.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК Україниза змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Відповідачка користувалася кредитними коштами банку та не повернула їх в сумі 11167,92 гривень, що підтверджено достатніми і допустимими доказами зі сторони позивача. У встановленому порядку такі докази не спростовані. За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення суми заборгованості за тілом кредиту.

Щодо заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит, то слід зазначити таке.

За п.3 додаткової угоди від 25.01.2005 року (а.с.14зв.) погашення нарахованих відсотків відбувається щомісячними платежами. Відповідно позовна давність застосовується окремо до кожного такого періодичного платежу. До таких вимог підлягає застосуванню загальний строк позовної давності у 3 роки.

Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Оскільки представник відповідача адвокат Ящук О.В. подала заяву про застосування строків позовної давності, то з відповідачки ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит за період з кінця листопада 2016 року по день звернення до суду, із застосуванням базової процентної ставки 3% на місяць.

За розрахунком позивача (а.с.173-185) відсотки на залишок простроченої заборгованості за кредитом нараховувались з 30.11.2016 року із застосуванням процентної ставки 86,4% річних (43,2%*2), або 7,2% на місяць. Натомість, при застосуванні процентної ставки 36% річних, або 3% на місяць, за період з 30.11.2016 року по 30.01.2018 року правомірним буде нарахування відсотків у розмірі 4522,91 гривень (виходячи з суми заборгованості за тілом кредиту 10768,82 гривень), та за період з 31.01.2018 року по листопад 2019 року у розмірі 7370,83 гривень (виходячи з суми заборгованості за тілом кредиту 11167,92 гривень).

Таким чином, загальна сума заборгованості з відсотків на залишок простроченої заборгованості за кредитом за період з 30.11.2016 року по листопад 2019 року дорівнює 11893,74. Однак, з того ж розрахунку позивача (а.с.184-185) вбачається, що ОСОБА_1 сплачувала грошові кошти, частина з яких, в сумі 7567,59 гривень розподілялась банком на погашення заборгованості з відсотків, і тому на цю суму підлягає зменшенню розмір відповідної заборгованості. Зважаючи на викладені розрахунки, з відповідачки ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит в сумі 4326,15 гривень.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до п.3 ч.1 ст. 141 ЦПК Україниз відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (43,37%).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4-5, 12, 13, 76-83, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути зОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (01001, м. Київ вул. Грушевського, буд.1Д, ): 16327 (шістнадцять тисяч триста двадцять сім) гривень 17 копійок, з яких:

11167,92 гривень заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором №б/н від 25 січня 2005 року

4326,15 гривень заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит за період з 30 листопада 2016 року по 26 листопада 2019 року за кредитним договором №б/н від 25 січня 2005 року;

833,10 гривень витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня проголошення.

Суддя: Д.С. Бредун