Постанова

Іменем України

18 червня 2021 року

м. Київ

справа № 591/2491/19

провадження № 61-5259св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дяченко Юрій Васильович, на рішення Зарічного районного суду м. Суми у складі судді Шелєхової Г. В. та постанову Сумського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Кононенко О. Ю., Криворотенка В. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про захист прав споживача.

На обґрунтування позову посилалася на те, що 18 червня 2013 року між нею та Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладений договір № SAMDN940 про банківський строковий вклад «Стандарт на 12 міс.» в іноземній валюті на суму 15 000 дол. США, строком на 366 днів до 18 червня 2014 року за відсотковою ставкою 9,75 % річних. З 01 квітня 2014 року нарахування та виплата відсотків припинено. На неодноразові звернення позивачки до банку з вимогою повернення суми вкладу та відсотків, банк жодним чином не відреагував. Загальна заборгованість за договором становить 19 387 дол. США. Крім того, 27 лютого 2014 року між сторонами укладений договір № SAMDN7200 про банківський строковий вклад «Стандарт, 6 міс» в іноземній валюті на суму 37 508 дол. США строком до 27 лютого 2015 року за відсотковою ставкою 10 %. 01 квітня 2014 року нарахування та виплата відсотків припинено. Загальна заборгованість за договором становить 48 760 дол. США.

З урахування наведеного просила стягнути з відповідача на її користь загальну суму заборгованості за двома договорами строкового банківського вкладу у сумі 68 147 дол. США.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка на обґрунтувала зарахування коштів на її депозитний рахунок, оскільки вона не надала оригіналу квитанцій, оформлених відповідно до вимог, встановлених статтями 1058, 1059 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності.

Постановою Сумського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 грудня 2019 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка не надала належних доказів на підтвердження внесення коштів на депозитні рахунки зазначених у позові сум та укладення депозитних договорів.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У квітні 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дяченко Ю. В., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, проте ціна позову у цій справі становить 1 673 690 грн, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому ця справа мала розглядатися за правилами загального позовного провадження. Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що договори банківських вкладів були укладені і відповідач проти цього не заперечує. Договори банківського вкладу мають всі докази внесення та зарахування коштів на її депозитний рахунок. Вона надавала до суду першої інстанції оригінали договорів банківського вкладу, які були оглянуті в судовому засіданні. Апеляційний суд безпідставно відхилив клопотання її представника про відкладення розгляду справи у зв`язку з його хворобою. Суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/51774/17, про те, що припинення діяльності філії банку на території Автономної Республіки Крим не є підставою для неповернення вкладникам належних їх депозитів.

У квітні 2020 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому АТ КБ «ПриватБанк» просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2020 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дяченко Ю. В., в указаній справі на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме:неврахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 757/51774/17-ц (провадження № 61-1507св19) щодо підстав повернення вкладникам належних їм депозитів; розгляд у порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 2 частини третьої статті 411 цього Кодексу); необґрунтоване відхилення клопотання про відкладення розгляду справи через хворобу представника, що унеможливило подання та дослідження доказів (пункт 3 частини третьої статті 411 цього Кодексу).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» були укладені такі договори банківського вкладу (депозиту):

- договір від 18 червня 2013 року №SAMDN940 про банківський строковий вклад «Стандарт на 12 міс.» в іноземній валюті на суму 15 000 дол. США, строком на 366 днів до 18 червня 2014 року за відсотковою ставкою 9,75 % річних (а. с. 10).

- договір від 27 лютого 2014 року №SAMDN7200 про банківський строковий вклад «Стандарт, 6міс» в іноземній валюті на суму 37 508 дол. США строком до 27 лютого 2015 року за відсотковою ставкою 10 % (а. с. 11).

Суди встановили, що 13 березня 2015 року позивачка звернулася з листом до ПАТ «КБ «ПриватБанк», де просила надати відомості про рух коштів та відсотків за її вкладам.

За наслідками розгляду зазначеної заяви ПАТ «КБ «ПриватБанк» відмовив у наданні інформації, пославшись на припинення діяльності банку на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, втрату можливості здійснювати банківську діяльність та відсутність у банку доступу до первинної документації по зазначених рахунках.

20 травня 2015 року позивачка звернулася з письмовою заявою до банку про видачу належних їй коштів і відсотків за договорами вкладів у будь-якому відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» за її місцем проживання у м. Суми (а. с. 29).

На зазначене звернення відповідач надав письмову відповідь, згідно з якою через політичні події в країні виникли складнощі в обслуговуванні депозитів і рахунків, відкритих в кримських відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк». Запровадження Національним банком України (далі - НБУ) надзвичайного режиму роботи в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі обмежує можливість проведення банківських операцій (а. с. 30).

21 квітня 2016 року та 02 лютого 2017 року представник ОСОБА_1 звернувся до банку із заявами про розірвання депозитних угод № SAMDN940 та № SAMDN7200 з 30 квітня 2016 року та виплату грошових коштів за депозитами та відсотками за ними через відділення банку у м. Сумах (а. с. 31,33).

Банк надав відповідь, що на цей час Правлінням банку розглядається питання про врегулювання проблеми вкладників, рахунки яких були відкриті на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя (а. с. 35, 39).

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За нормою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Відповідно до положень статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення, пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174 письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема в постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13 та від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14 та у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 757/52212/18-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18, від 18 березня 2020 року у справі № 757/56287/18-ц.

Тобто, вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди повинні встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Суди встановили, що на підтвердження укладення між позивачкою та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору банківського вкладу від 18 червня 2013 року № SAMDN940 ОСОБА_1 надала лише ксерокопію заяви на оформлення вкладу «Стандарт на 12 мес.» від 18 червня 2013 року, в якій клієнт вказала про бажання оформити у цьому банку депозитний вклад на суму 15 000 дол. США. Ця заява не містить даних працівника банку, який її оформив, відбитки печатки (штампа) банка (а. с. 10). Доказів внесення надалі суми грошових коштів, зазначеної у заяві, на депозитний рахунок банку позивачка не надала.

Внесення коштів на депозитний рахунок за договором від 27 лютого 2014 року № SAMDN7200 позивачка належними доказами не підтвердила.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки додержання письмової форми договорів банківського вкладу, а відповідно їх укладення між сторонами не встановлено.

У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/51774/17-ц (провадження № 61-1507св19).

Так, у справі № 757/51774/17-ц суд касаційної інстанції, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив, що суд апеляційної інстанції не перевірив, чи не свідчить видача банком виписок про внесення позивачем коштів на депозитний рахунок та про наявність цих коштів на рахунку у банку на час розгляду справи судом, про визнання банком факту укладення депозитного договору із позивачем, тобто про вчинення банком дій, які підтверджують укладення депозитного договору із позивачем та про наявність у банку вкладу позивача.

Посилання на зазначену постанову є необґрунтованим, оскільки правовідносини у зазначеній справі стосуються інших фактичних обставин та доведеності чи недоведеності укладення договору банківського вкладу.У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що позивачка не надала належних доказів на підтвердження додержання письмової форми договорів банківського вкладу, та їх укладення між сторонами.

Також безпідставними є доводи заявниці, що суд апеляційної інстанції розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки у частині першій статті 368 ЦПК України визначено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Необґрунтованим є посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання її представника - адвоката Дяченка Ю. В. про відкладення розгляду справи у зв`язку з його хворобою з огляду на таке.

Згідно зі статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки адвокат Дяченко Ю. В. до поданої ним заяви про відкладення розгляду справи не додав жодних доказів на підтвердження його хвороби, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав зазначені ним причини неявки неповажними і відмовив у задоволенні клопотання.

Суд не бере до уваги долучене до касаційної скарги платіжне доручення від 13 червня 2013 року № 1, оскільки переглядаючи законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів чи відкинуті ним, а тому не може брати до уваги нові докази, здійснювати їх оцінку чи переоцінку.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дяченко Юрій Васильович, залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 грудня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник