ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4819/21 Справа № 203/485/20 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кірова 119»

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року

у справі за позовом об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кірова 119» до територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, скасування та вилучення запису, визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСББ «Кірова 119» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що у серпні 2019 року до позивача звернувся ОСОБА_1 , який повідомив, що є власником нежитлового (підвального) приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 305,3 м2, розташованого у вказаному будинку. У зазначеному приміщенні знаходяться загальнобудинкові комунікації, а само приміщення відповідно до закону є власністю членів ОСББ «Кірова 119». У подальшому стало відомо про те, що 19 листопада 2003 року спірне приміщення було передане у комунальну власність: у вересні 2018 року територіальна громада без узгодження з ним зареєструвала право власності на спірне приміщення, а згодом протиправно відчужила його ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене, просили суд визнати незаконним та скасувати рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19 листопада 2003 року про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств Південне, Центральне, Лівобережне в частині прийняття у комунальну власність територіальної громади міста нежитлового приміщення №V, загальною площею 305,3 м2, яке розташоване у житловому будинку літ. А-5 по АДРЕСА_1 ; скасувати та вилучити запис про реєстрацію права власності № 27833445 від 04 вересня 2018 року за Територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на нежитлове приміщення №V, загальною площею 305,3 м2, яке розташоване у житловому будинку літ. А-5 по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, індексний номер рішення про державну реєстрацію 42913253 від 10 серпня 2018 року); визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №V, загальною площею 305,3 м2, яке розташоване у житловому будинку літ. А-5 по АДРЕСА_1 , від 23 липня 2019 року № 238/А, укладений між Територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В., реєстровим №539 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, індексний номер рішення про державну реєстрацію 48182575 від 09 серпня 2019 року).

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСББ «Кірова 119» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено строк позовної давності до вимоги щодо визнання незаконним та скасування рішення Дніпропетровської міської ради, тому не може бути задоволена і решта вимог, оскільки вони мають похідний характер від вимоги, за якою закінчилася позовна давність.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставних висновків, що позивачу було відомо на момент утворення ОСББ про користування спірним приміщенням іншими особами, про факт вибуття з власності співвласників багатоквартирного будинку спірного нежитлового приміщення стало відомо лише в серпні 2019 року, коли до ОСББ звернувся ОСОБА_1 . Судом не розглянуто основні вимоги про скасування та вилучення запису про право власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Представником Дніпровської міської ради подано письмові пояснення, в яких просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17 січня 2003 року Дніпропетровською обласною радою було ухвалене рішення №126-7/ХХІV, згідно з яким у власність територіальної громади м. Дніпропетровська було передано житловий фонд як майно, що знаходиться на балансах обласних житлово-комунальних підприємств. Вказаним актом було вирішено передати, зокрема, від ОЖКП «Південне» до територіальної громади увесь житловий фонд (у тому числі, будинок АДРЕСА_1 , до складу якого входило підвальне нежитлове приміщення №V загальною площею 242,0 м2) (т. 1 а.с.а.с. 103 105).

10 вересня 2003 року головою Дніпропетровської обласної ради було видане розпорядження №171-р «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м. Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Південне» (т. 1 а.с.а.с. 111 113).

Того ж дня між управлінням майном спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області та комітетом комунальної власності Дніпропетровської міської ради було підписано акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу ОЖКП «Південне» (у тому числі, будинку АДРЕСА_2 ) (т. 1 а.с.а.с. 116 121).

23 жовтня 2003 року Дніпропетровською обласною радою було ухвалене рішення №232-10/ХХІV про затвердження, у тому числі, розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради №171-р «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м. Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Південне» (т. 1 а.с.а.с. 106 108).

19 листопада 2003 року Дніпропетровською міською радою було ухвалене рішення №11/13 про прийняття у комунальну власність, у тому числі, територіальної громади цілісного майнового комплексу ОЖКП «Південне» (т. 1 а.с.а.с. 114, 115).

13 лютого 2015 року за рішенням установчих зборів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 було створено ОСББ «Кірова 119», метою якого є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутом об`єднання (т. 1 а.с.а.с. 21 35).

23 липня 2019 року між Дніпровською міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу №238/А, за яким останній придбав підвальне нежитлове приміщення №V загальною площею 305,3 м2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. і зареєстрований у реєстрі за №539 (т. 1 а.с.а.с. 145, 146).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі Закон №417-VIII) багатоквартирний будинок визначено як житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Згідно зі статтею 1 Закону №417-VIII допоміжними є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), нежитловим - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Крім цього, за правилами, встановленими пунктом 2 статті 10 Закону України від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон №2482-ХІІ), власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону №2482-ХІІ наведено у рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 №14-рп/2011.

Пунктом 1.1 рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 роз`яснено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків.

Згідно з частиною 2 статті 382 Цивільного кодексу України (далі ЦК), зокрема, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території.

Статтею 4 Житлового кодексу Української РСР визначено, що до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

З огляду на викладене нежилим є приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 у справі №552/7636/14-ц.

Допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому відсутні підстави стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 у справі № 915/1096/18, від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі №904/1040/18, від 15 травня 2019 року у справі № 906/1169/17, від 06 серпня 2019 року у справі № 914/843/17, допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Таким чином, ураховуючи зміст приведених норм і встановлені судом обставини, спірне приміщення є допоміжним приміщенням у складі багатоквартирного будинку, оскільки за своїм призначенням є підвальним.

Матеріали справи не містять доказів існування в житловому будинку окремих нежитлових приміщень, які не належать до житлового фонду, тобто є самостійними об`єктами нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення, зокрема проєктної документації, акта введення будинку в експлуатацію.

Також відсутні в матеріалах справи і докази створення Дніпропетровською міською радою або іншими особами спірних приміщень шляхом нового будівництва або проведення реконструкції підвалів житлового будинку, їх перебудови у нежитлові приміщення на підставі відповідних рішень органів місцевого самоврядування.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з частиною 10 статті 59 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції та Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

З огляду на зазначені норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога про визнання незаконним та скасування рішення Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 року №11/13 у частині прийняття у комунальну власність спірного нерухомого майна, є обґрунтованою. Разом з тим, позивачем пропущено визначений у ст. 260 ЦК України строк позовної давності, про застосування наслідків пропуску якого було заявлено відповідачем у справі, тому судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу стало відомо про факт вибуття з власності співвласників багатоквартирного будинку спірного нежитлового приміщення лише в серпні 2019 року, коли до ОСББ звернувся ОСОБА_1 , підлягають відхиленню, оскільки спростовуються матеріалами справи. Спірне підвальне приміщення 02 лютого 2012 року за договором оренди №44-ДКП/12 було передано Дніпропетровською міською радою у строкове платне користування ПП «Побутсервіс», що підтверджується рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06 листопадом 2018, ухваленим у справі №904/3560/18 (т. 1 а.с.а.с. 182 187). За вказаним рішенням Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради 2018 року звернувся до суду з позовом про зобов`язання ПП «Побутсервіс» повернути орендоване майно та стягнення з останнього заборгованості.

Зазначене свідчить про те, що на момент утворення ОСББ 13 лютого 2015 року спірне приміщення вже перебувало у користування інших осіб, тому приймаючи майно в управління позивач не міг не знати про користування спірним приміщенням іншими особами, про підстави такого користування, отже і про джерело права територіальної громади розпоряджатися ним рішення від 19 листопада 2003 року №11/13.

Враховуючи, що зазначене рішення є чинним, підстави для скасування запису про реєстрацію права власності на підставі цього рішення відсутні.

Оспорюючи договір купівлі продажу спірного приміщення, позивачем не доведено яким чином такий договір порушує його права. Так, за змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого позивач не є, був зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимог про скасування запису та визнання недійсним договору купівлі-продажу, тому доводи апеляційної скарги про те, що судом таки вимоги залишилися нерозглянутими, підлягають відхиленню.

Інші доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259,367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кірова 119» залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова