Справа № 204/8133/21
Провадження № 2/204/2479/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Старостенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила: визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 та зняти ОСОБА_5 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою; визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 та зняти ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В обґрунтування позову зазначила, що позивачу на підставі договору дарування частини домоволодіння від 09 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3104, на праві приватної власності належить 41/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 573 кв.м. з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами. На початку липня вона вирішила відчужити зазначену частину домоволодіння, для чого звернулась до приватного нотаріуса. Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб від 10 серпня 2021 року № 14/5-12076, на запит приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Фартушної Т.М., за адресою: АДРЕСА_1 (41/100 частин домоволодіння) станом на 10 серпня 2021 року зареєстровані 3 особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 28.01.2003 року по теперішній час; онук - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тимчасово зареєстрований з 18.07.2006 року по 18.07.2007 року, дата зняття з реєстраційного обліку відсутня; онука - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 22.06.2018 року по теперішній час. Однак, онук - ОСОБА_3 не проживає за зареєстрованою адресою ще з 18 липня 2007 року, оскільки в 2007 році переїхав проживати та працювати до Російської Федерації у місто Москва. Зв`язку з ним не має. Доказом того, що він не проживає за зареєстрованою адресою понад один рік без поважних причин є Акт про непроживання особи за місцем реєстрації №1 від 12.08.2021 року, складений за участі власника домоволодіння та сусідами. Щодо онуки ОСОБА_2 , то вона була реєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , лише по проханню її дочки ОСОБА_6 . Фактично онука ОСОБА_5 не проживала за адресою: АДРЕСА_1 , із самого початку реєстрації, а саме з 22 червня 2018 року. Зазначене підтверджується Актом про непроживання особи за місцем реєстрації № 1 від 12 серпня 2021 року, складений за участі власника домоволодіння та сусідами. Відповідачі не проживають в даному будинку, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком вони не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинилось, непроживання в зазначеному будинку є їх вибором. Тим паче, відповідачі на зв`язок не виходять, їх доля позивачу не відома. Позивач є пенсіонером з 24 січня 2007 року, наразі потребує постійного догляду, тому має на меті продати належну їй частину домоволодіння та переїхати за кордон до своєї дочки у Німеччину. Вважає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини, відсутністю за місцем реєстрації. У зв`язку з викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

У судове засідання представник позивача - ОСОБА_7 не з`явився, але надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини домоволодіння від 09 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3104, на праві приватної власності належить 41/100 частина домоволодіння АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 573 кв.м. з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами (а.с. 4). Право приватної власності ОСОБА_1 на вищевказану частину домоволодіння зареєстровано в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації, записано в реєстрову книгу № 645 за реєстровим № 4287-68, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим 15 січня 2003 року (а.с. 5).

У відповіді Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-12076 від 10 серпня 2021 року зазначено, що відповідно до наявних даних будинкової книги та наявних даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, за адресою: АДРЕСА_1 (41/100 частин домоволодіння) станом на 10 вересня 2021 року зареєстровані три особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 28 січня 2003 року по теперішній час; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тимчасово зареєстрований з 18 липня 2006 року по 18 липня 2007 року, дата зняття з реєстраційного обліку відсутня; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 22 червня 2018 року по теперішній час (а.с. 6).

При цьому, у позовній заяві позивач наполягала на тому, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у будинку АДРЕСА_1 з 18 липня 2007 року, а відповідач ОСОБА_5 взагалі за цією адресою не проживала, їх особистих речей у будинку немає, участі в утриманні будинку відповідачі не несуть.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , пред`явлені до ОСОБА_5 , суд виходить з наступного.

З відповіді обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 27 жовтня 2021 року вбачається, що відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 22 червня 2018 року значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

При цьому, з Акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 12 серпня 2021 року, складеного ОСОБА_8 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_9 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) та позивачем ОСОБА_1 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 фактично не проживають: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 2007 року і по дату складання акту; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 22 червня 2018 року і по дату складання акту (а.с. 7).

У відповідності зі статтею 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач по справі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 , оскільки не проживає там понад один рік, але залишається зареєстрованою за вказаною адресою.

Таким чином, оцінивши докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність позивачем позовних вимог щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 , та вважає необхідним позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити.

Що стосується позовних вимог в частині зняття ОСОБА_5 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», в редакції, що діяв станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом, тобто станом на 23 жовтня 2021 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871-IX від 05 листопада 2021 року, який набрав чинності 01 грудня 2021 року, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

У пункті 4 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» закріплено, що місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною підставою для зняття такої особи з місця її реєстрації.

Будь-яких доказів того, що рішення суду про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде виконане та вказана особа не буде знята з реєстраційного обліку позивачем суду не надано, а тому вимоги позивача ОСОБА_1 в цій частині є передчасними, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , пред`явлені до ОСОБА_3 , суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Однак, матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що на теперішній час відповідач ОСОБА_3 дійсно зареєстрований у будинку, який належить на праві власності позивачу, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, як вже було зазначено вище, у відповіді Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-12076 від 10 серпня 2021 року зазначено, що відповідно до наявних даних будинкової книги та наявних даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, за адресою: АДРЕСА_1 (41/100 частин домоволодіння) станом на 10 вересня 2021 року зареєстрований, зокрема, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - тимчасово зареєстрований з 18 липня 2006 року по 18 липня 2007 року, дата зняття з реєстраційного обліку відсутня (а.с. 6).

Але, з відповіді обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 27 жовтня 2021 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , не значиться (а.с. 14).

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Оскільки матеріали справи не містять допустимих та достатніх доказів того, що відповідач ОСОБА_3 значиться зареєстрованим у будинку АДРЕСА_1 , який належить на праві власності позивачу, та не доведено, що відповідачем ОСОБА_3 порушено право позивача ОСОБА_1 на користування та розпорядження нерухомим майном останньої, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , пред`явлених до ОСОБА_3 , слід відмовити за недоведеністю.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

На підставі ст.ст. ст.ст. 319, 383, 391 ЦК України та керуючись ст.ст. 2, 4, 76-82, 133, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Л. Черкез