Справа № 645/6037/20
Провадження № 2/645/450/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Горпинич О.В..,

за участю секретаря Шептухи В.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування квартирою, -

встановив:

Позивач звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_4 в якому просить, з урахуванням уточнень, зобов`язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкод у кристуванні квартирою АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , наступним чином:

- виділити ОСОБА_3 в користування кімнату 2-а площею 12,4 кв.м.;

- виділити ОСОБА_4 в користування кімнату 1-а площею 15,9 кв.м.;

- залишити у спільному користуванні співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступні приміщення квартири АДРЕСА_1 : кухню площею 7,4 кв.м., санітарний вузол площею 4,8 кв.м., коридор площею 7,4 кв.м.. лоджію площею 6,9 кв.м.

В обґрунтовуння підстав звернення до суду посилається на те, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.09.2018 року. Після розірвання шлюбу, відповідачем створено всі умови, які унеможливили проживання позивача у квартирі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , на дев`ятому поверсі десяти поверхового будинку. Згідно технічного паспорту ХМ БТІ, квартира складається з двох ізольованих житлових кімнат та підсобних приміщень. Згідно плану квартири загальна площа її становить 51,4 кв.м., житлова площа квартири 28,3 кв.м., кімнати : кімната 1-а (за планом 4) 15,9 кв.м., кімната 2-а (за планом -5) - 12,4 кв.м. В квартирі кімнати 1-а межує з лоджією, кімната 2-а балконом/лоджією не обладнана. Також квартира має допоміжні приміщення: кухню (за планом-3) площею 74 кв.м., суміщений санітарний вузол (за планом 2) площею 4,8 кв.м. , коридор (за планом 1) площею 7,4 кв.м., лоджією площею 6,9 кв.м. Вказана квартира була отримана батьком позивача ОСОБА_5 згідно ордеру на житлове приміщення №000753 від 03.06.2004 р., виданого на трьох осіб: ОСОБА_3 (позивача) та його батьків: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . У 2005 році вищевказану квартиру було приватизовано ОСОБА_3 та його батьком ОСОБА_5 . У 2010 році батько позивача подарував ОСОБА_3 належну йому на праві власності Ѕ частку квартири на підставі договору дарування. Після отримання позивачем спірної квартири у власність в повному обсязі, відповідач по справі почала вимагати від позивача подарувати їй Ѕ частки вказаної квартири, на що позивач задля збереження сім`ї та припинення сварок, погодився. На підставі вищевикладеного, на даний час співвласниками спірної квартири є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . При цьому, як вказує позивач, ОСОБА_4 зареєстрована та має можливість мешкати у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , де вона проживала до шлюбу із позивачем. В цій квартирі зареєстровані також мати відповідача та донька ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_7 , однак фактично мешкає саме матір відповідача. У спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані позивач та його спільний син із відповідачем ОСОБА_8 . Позивач також зазначає, що всі договори на житлово-комунальні послуги укладені саме на його ім`я та всі рахунки сплачує саме позивач. Після розірвання шлюбу з боку відповідача чинився тиск на нього з метою виселення останнього до іншого житлового приміщення, зокрема шляхом маніпулювання спілкуванням із дітьми, внаслідок чого, з 15.05.2020 року позивач був змушений з`їхати із належної йому квартири та винайняти іншу. Наприкінці жовтня 2020 року позивач знов намагався вселитись у належну йому квартиру, однак відповідачем було змінено вхідні замки до квартири. На підставі зазначеного позивач змушений звернутись із вказаним позовом до суду.

Ухвалою суду від 27 жовтня 2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

15.12.2020 року від відповідача надійшла заяв про залишення позовної заяви без розгляду

18.12.2020 року від позивача надійшла уточнена позовна заява та клопотання про встановлення додаткового строку для подання доказів у справі.

Ухвалою суду від 21.12.2020 року було прийнято до розгляду уточнену позовну заяву позивача, задоволено клопотання представника позивача про долучення доказів, надання додаткового строку для подання додаткових доказів у справі та про виклик свідків. Крім того, сказаною ухвалою було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду та витребування доказів у справі.

20.01.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 24.02.2021 року було частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та задоволено клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 19.03.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили про їх задоволення.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Суд, на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача та її представника, проти чого не заперечували позивач та його представник в судовому засіданні.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 26.09.2018 року рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова, яке набрало законної сили 27.10.2018 року, що в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Згідно ордеру на житлове приміщення №000753 від 03.06.2004 року квартиру АДРЕСА_1 було надано у користування трьом особам ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

На підставі свідоцтва про право власності, реєстраційний номер НОМЕР_1 від 17.08.2005 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 була приватизована квартира АДРЕСА_4 .

Згідно договору дарування від 27.05.2010 року №5-1792, посвідченого державним нотаріусом Першої ХДНК Грошевою О.Ю., ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 , а в свою чергу останній прийняв у власність Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного договору ОСОБА_3 став одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно договору дарування від 24.04.2012 року №5-1190, посвідченого державним нотаріусом Першої ХДНК Грошевою О.Ю., ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 , а в свою чергу остання прийняла у власність Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, встановлено, що позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , а саме кожному по Ѕ вищевказаної квартири.

Згідно технічного паспорту ХМ БТІ, квартира складається з двох ізольованих житлових кімнат та підсобних приміщень. Згідно плану квартири загальна площа її становить 51,4 кв.м., житлова площа квартири 28,3 кв.м., кімнати : кімната 1-а (за планом 4) 15,9 кв.м., кімната 2-а (за планом -5) - 12,4 кв.м. В квартирі кімнати 1-а межує з лоджією, кімната 2-а балконом/лоджією не обладнана. Також квартира має допоміжні приміщення: кухню (за планом-3) площею 74 кв.м., суміщений санітарний вузол (за планом 2) площею 4,8 кв.м. , коридор (за планом 1) площею 7,4 кв.м., лоджією площею 6,9 кв.м.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, позивач посилається на те, що незважаючи на те, що він також є повноправним співвласником спірної квартири, відповідача змінила вхідні замки та перешкоджає йому у користуванні нею. Домовленості про порядок користування спільним майном сторонами не досягнуто.

Вищевказані обставини підтверджуються наданими заявами ОСОБА_3 до Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області, згідно яких вбачається, що останній неодноразово звертався до правоохоронних органів через ненадання йому доступу до належної йому квартири ОСОБА_4 .

Вищевикладене також підтверджуються показами свідків, допитаних у судовому засіданні.

ОСОБА_9 , допитаний у судовому засіданні в якості свідка, повідомив суду, що знайомий із ОСОБА_10 та йому відомо, що останній з минулого року не може потрапити до своєї квартири. Був свідком таких ситуацій 09.12.2020 року та 17.12.2020 року, коли він із позивачем їздили до вказаної квартири, однак позивачу не вдалось відчинити двері. Також чув, що у квартирі перебувають жінка та діти, однак двері не відчинили.

ОСОБА_11 , допитаний у судовому засіданні в якості свідка, повідомив, що знайомий із позивачем, який розповів йому про те, що з жовтня 2020 року не може потрапити у свою квартиру. Розповів, що саме колишня дружина змінила замки. Також повідомив, що у грудні 2020 року їздив із ОСОБА_3 до квартири, коли приїхали туди близько 18-19 години, то не змогли повернути ключі у нижньому замку, верхній замок був заблокований. За дверима були чутні голоси колишньої дружини позивача (свідок знає її) та дітей, яка сказала їм не відчиняти двері. Також повідомив, що спільні діти позивача та відповідача мешкають разом із матір`ю у вказані квартирі.

За таких обставин між сторонами вбачається спір, щодо порядку користування спільним майном, який регулюються нормами Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Це відповідає також позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Як встановлено судом, згідно договору дарування від 24.04.2012 року №5-1190, посвідченого державним нотаріусом Першої ХДНК Грошевою О.Ю., ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 , а в свою чергу остання прийняла у власність Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Таким чином, встановлено, що позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , а саме кожному по Ѕ вищевказаної квартири.

Однак, даним догоовром у спірній квартирі частки позивача та відповідача не виділені в натурі.

Згідно технічного паспорту ХМ БТІ, квартира складається з двох ізольованих житлових кімнат та підсобних приміщень. Згідно плану квартири загальна площа її становить 51,4 кв.м., житлова площа квартири 28,3 кв.м., кімнати : кімната 1-а (за планом 4) 15,9 кв.м., кімната 2-а (за планом -5) - 12,4 кв.м. В квартирі кімнати 1-а межує з лоджією, кімната 2-а балконом/лоджією не обладнана. Також квартира має допоміжні приміщення: кухню (за планом-3) площею 74 кв.м., суміщений санітарний вузол (за планом 2) площею 4,8 кв.м. , коридор (за планом 1) площею 7,4 кв.м., лоджією площею 6,9 кв.м.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Крім того, спільні діти позивача та відповідача мають право користуватись спірною квартирою на загальних підставах, оскільки таке право набули за фактом свого народження та не можуть бути безпідставно його позбавлені.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу неправомірно, а тому позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні квартирою підлягають та вселення задоволенню.

Щодо вимог про встановлення порядку користування квартирою, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

За правилами статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у квартирі.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року №20 передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору кімнати, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, в постановах Верховного Суду від 18.02.2019 року по справі № 569/15733/17-цта від 20.02.2019 року по справі № 214/239/17-ц.

Також за змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 28,3 кв. м, на користь кожного співвласника (позивача та на відповідача) припадає по 14,15 кв. м. жилої площі квартири, що не призведе до погіршення житлових умов цих осіб.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе встановити порядок користування квартирою за адресою АДРЕСА_2 , згідно з яким

- виділити ОСОБА_3 в користування кімнату 2-а площею 12,4 кв.м.;

- виділити ОСОБА_4 в користування кімнату 1-а площею 15,9 кв.м.;

Ураховуючи, що сторони домовитись про порядок володіння та користування спільним сумісним майном не можуть, у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном неможливо, з урахуванням статті 358 ЦК України, суд приходить до висновку, що порядок користування квартирою, який просить встановити позивач, а саме виділення в користування йому кімнати площею 12,4 кв.м., не порушує право власності іншого співвласника.

Також позивач просить залишити місця загального користування в спільному користуванні. При цьому суд вважає, що вимога про залишення кухні, санвузлу, коридору та лоджії, які є місцями загального користування, в спільному користуванні сторін по справі, є такою, що ґрунтується на вимогах законодавства та підлягає задоволенню.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування квартирою підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 2522,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 355, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкод у кристуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 . наступним чином:

- виділити ОСОБА_3 в користування кімнату 2-а площею 12,4 кв.м.;

- виділити ОСОБА_4 в користування кімнату 1-а площею 15,9 кв.м.;

- залишити у спільному користуванні співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступні приміщення квартири АДРЕСА_1 : кухню площею 7,4 кв.м., санітарний вузол площею 4,8 кв.м., коридор площею 7,4 кв.м.. лоджію площею 6,9 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2522 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві) гривні 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення буде складено не пізніше 22.06.2021 року

Головуючий суддя: О.В. Горпинич