Номер провадження: 22-ц/813/3994/21
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Дідик С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2020 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Царичанський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі законних представників - батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_3 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Київський районний відділ Державної міграційної служби України в Одеській області,

встановив:

21.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просив встановити факт того, що він постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року, а саме з кінця 1990 року по теперішній час (а.с. 1-4).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2020 року заяву громадянина України ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Царичанський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі законних представників - батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_3 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Київський районний відділ Державної міграційної служби України в Одеській області - задоволено (а.с.177-179).

Встановлено факт постійного проживання на території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке включає постійне проживання на території Української Радянської Соціалістичної Республіки станом на 24 серпня 1991 року та постійне проживання на території України з 24 серпня 1991 року по час ухвалення рішення - 26 травня 2020 року.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2020 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимогОСОБА_1 , відмовити в повному обсязі (а.с.132-138).

30.11.2020 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 , в особі його представника адвоката Дідик С.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, в той час як апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби Українизалишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2020 року - без змін (а.с.163-165).

Вирішуючи питання про слухання справи за участю представниказаявника ОСОБА_1 - адвоката Дідик С.В., у відсутності інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 26.05.2021 року, на 10.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.185-192).

Таким чином та враховуючи, що жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, та відкладення у зв`язку з цим судового розгляду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, у присутності представниказаявника ОСОБА_1 - адвоката Дідик С.В., та на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (а.с.163-165), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даною заявою ОСОБА_1 вказав, що він є уродженцем Вірменії, переїхав на територію України в кінці 1990 року, де проживає і досі. Оселився та проживав в селі Сальково Гайворонського району Кіровоградської області. Періодично проживав і в с. Могильному Гайворонського району Кіровоградської області, яке є сусіднім до с. Сальково, був працевлаштований у Могильненському відділку бурякорадгоспу Сальківського цукрового комбінату, перебував на воєнному обліку. В кінці 1992 року переїхав до Дніпропетровської області, в 2005 році - до м. Одеси, де має відповідні реєстрації місць постійного проживання.

При цьому заявник вказав, що встановлення факту постійного проживання в Україні є соціально та юридично значимим для нього, оскільки відсутність єдиного документу, яким би це було підтверджено у встановленому законом порядку, неодноразово створювало перешкоди у реалізації заявником прав, якими наділений кожен громадянин України. Заявник довів, що він є добропорядним громадянином держави, яка наділила його своїм громадянством.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вказав, що вищевказані факти підтверджуються: паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Царичанським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 23.12.2004 року; довідкою № 719, виданою виконкомом Могильненської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області 24 червня 2019 року; довідками про заробітну плату для обчислення пенсії №84, 85, від 24 червня 2019 року, виданими Приватним орендним сільськогосподарським підприємством «Славутич» (що є правонаступником ВАТ «Промінь», який в свою чергу є правонаступником Сальківського цукрового комбінату); довідкою ПОСП «Славутич», трудовою книжкою НОМЕР_2 , в якій міститься запис щодо прийняття заявника ОСОБА_1 на роботу 01 квітня 1991 року Сальківським цукровим комбінатом та звільнення його з роботи 24 жовтня 1992 року; військовим квитком НОМЕР_3 (а.с. 7-21).

При цьому, встановлюючи вказаний факт, суд першої інстанції також взяв до уваги показання свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є уродженцями, зареєстровані та проживають в с. Сальково Гайворонського району Кіровоградської області, підтвердили, що вони знають ОСОБА_1 з кінця 1990 - початку 1991 років, саме з того часу як він переїхав та почав жити в їхньому селі та періодично в сусідньому селі - ОСОБА_7 . Всі свідки точно зазначили період, протягом якого ОСОБА_1 почав проживати та проживав в селі Могильному та селі Сальково Гайворонського району Кіровоградської області та те, що він був працевлаштований на той час на Сальківському цукровому комбінаті. Також свідки пояснили, що ОСОБА_1 декілька разів на рік і досі продовжує відвідувати село та відвідує домівку свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оскільки вони із заявником, з моменту знайомства і до сьогодні, підтримують близькі дружні відносини.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що доказів, які б спростували факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року по теперішній час, матеріали справи не містять.

При цьому суд обгрунтовано виходив із того, що за змістом ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відмова ОСОБА_1 в судовому захисті, в даному випадку, суперечила б завданню цивільного судочинства та не відповідала б конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Також суд правильно вказав, що відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За правилами статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду заяви ОСОБА_1 є встановлення факту, який необхідний заявнику для оформлення особистих прав, що випливають із цього факту. Встановлення вказаного факту є лише одним з чинників, необхідних для підтвердження правомірності набуття ОСОБА_1 громадянства України у встановленому законом порядку.

Так, розглядаючи заяву ОСОБА_1 , слід виходити із того, що відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є особи, що постійно проживали на території України станом на 24 серпня 1991 року, а також особи, які приживали на території України станом на 13 листопад 1991 року і не були громадянами інших держав.

У відповідності до п.1 і п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» № НОМЕР_4 від 18.01.2001 р., громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до п.10 Порядку для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає документи, перелік яких зазначений у вказаному Порядку, у тому числі судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Якщо документи про встановлення належності до громадянства України подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року була неповнолітньою та проживала в Україні не з батьками (одним із них), а з іншим законним представником, подається також копія документа про встановлення опіки чи піклування.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України передбачено перелік фактів, які встановлюються судом в порядку окремого провадження.

За змістом ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в своїй практиці, які висловлені в його постанові у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.08.18 року у справі № 363/214/17-ц.

У відповідності до Листа Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 року «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до Закону України «Про громадянство України». Для встановлення факту належності до громадянства України залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року;

Крім того, відповідно до п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Тобто, у відповідності до ч 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку може бути встановлений факт постійного проживання на території України.

Також слід зазначити, що прийняття рішення про встановлення факту постійного проживання заявника ОСОБА_1 на території України не створює будь-яких самостійних юридичних наслідків, які б призвели до безпосереднього набуття ним громадянства України. Встановлення вказаного факту є лише одним з чинників, потрібних для отримання ОСОБА_1 громадянства України у встановленому законом порядку. Разом із тим представником заінтересованої особи ГУДМС України в Одеській області не надано суду доказів, які б спростовували доводи заяви ОСОБА_1 .

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про передчасність звернення ОСОБА_1 до суду із заявою та про необхідність залишення його заяви без розгляду, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

На підставі п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Разом з тим, згідно до ч.6 ст.294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 1991 року (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» 2001 року. Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. На вказане посилався Верховний Суд в постанові від 07.08.2019 року, в справі № 366/1906/18 за заявою особи про встановлення факту постійного проживання на території України з 1990 року.

Виходячи з того, що предметом заяви ОСОБА_1 є встановлення юридичного факту, який має значення для апелянта та відсутні будь-які майнові або немайнові вимоги до будь-яких осіб, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даній справі відсутній спір про право.

Так, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, представник ГУ ДМС України в Одеській області не вказав, про яке право та між ким мається спір у ОСОБА_1 та з яким позовом і до кого він має право звернутись в порядку позовного провадження. Судом не було враховано, що для набуття громадянства України встановлений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, виходу з громадянства України.

Одними із документів, який має надаватись до ГУ ДМС України в Одеській області для встановлення громадянства України є саме судове рішення про становлення факту проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року, або станом на 13.11.1991 року, а не будь-яке інше судове рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви, оскаржуваного судового рішення та доводів своєї апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2020 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено в перший робочий день

після відпустки судді Сегеди С.М. - 14.06.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева