Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" травня 2021 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира в складі:

головуючого Сингаївського О.П.,

за участі секретаря Туровської К.Б.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстраційного обліку місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також позивач) у листопаді 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (надалі також відповідач), третя особа ОСОБА_5 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстраційного обліку місця проживання. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 . Починаючи з осені 2016 року, після звільнення з місць позбавлення волі, у цій же квартирі почав проживати її син відповідач по справі, який також зареєстрований у цій квартирі. Спільне проживання із відповідачем є нестерпним, він систематично порушує правила співжиття, чим завдає їй постійних моральних та фізичних страждань, а також жодним чином участі в утриманні житла, оплаті комунальних послуг не бере. Протиправні дії відповідача полягають у застосуванні погроз, образ, брутальної лайки, приниження; останній постійно палить у квартирі, всюди залишає недопалки, псує меблі, поводить себе агресивно тощо. З 2019 року вселив у належну позивачеві квартиру, без її дозволу на те, свою громадянську дружину ОСОБА_6 , яка підтримувала його в протиправних діях, створюючи позивачеві нестерпні умови для проживання та користування належним їй житлом. Позивач неодноразово зверталася із заявами стосовно неправомірної поведінки сина та його співмешканки до правоохоронних органів, а також з приводу їх виселення із належної їй квартири, однак, відповіді містили лише повідомлення про проведення профілактичних бесід із відповідачем та рекомендації про звернення до суду. На усні вимоги позивача звільнити житло та виселитися з квартири відповідач реагує словами брутальної лайки, погрозами фізичної розправи тощо.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира Галасюка Р.А. від 06.12.2018 відкрито провадження у справі.

02.04.2019 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив повністю відмовити в задоволенні позову, мотивуючи це тим, що він є інвалідом 2 групи, йому протипоказана важка фізична праця та він не в змозі достатньо заробляти, щоб орендувати житло. Стверджує, що це саме мати створює конфлікти, він та його батько, ОСОБА_5 , хворіють на туберкульоз, а позивач захаращила квартиру різним мотлохом, не дозволяє провітрювати та робити вологе прибирання, кварцування квартири. Це призвело до того, що на туберкульоз перехворів його рідний брат ОСОБА_7 , який разом із сім`єю до 2015 року проживав з ними в одній квартирі, а в 2015-2017 рр. перехворіла і його цивільна дружина ОСОБА_8 . Заперечує його притягнення до адміністративної відповідальності та стверджує, що мати безпідставно пише на нього заяви до поліції і викликає наряди по телефону. Також вважає, шо на підставі ч.1 ст. 198 Сімейного кодексу

України позивач зобов`язана його утримувати, оскільки, крім пенсійних виплат, вона ще й отримує заробітну плату за основним місцем роботи (а.с.29-34).

Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира Сингаївського О.П. від 23.09.2019 справу прийнято до свого провадження.Також вказаною ухвалою відстрочено позивачеві сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі (а.с. 80-81).

04.12.2019 позивач подала заперечення на відзив, в якому просила повністю задовольнити її позовну заяву (а.с.98-99).

10.08.2020 від відповідача надійшла відповідь на відзив, в якому знову наголосив, що жодних протиправних дій щодо позивача він не вчиняв, за її зверненнями до правоохоронних органів проводилися ретельні перевірки, за результатами яких з ним проводилися «профілактичні бесіди щодо неприпустимості вчинення протиправної поведінки в побуті та суспільстві» та до адміністративної відповідальності він не притягувався (а.с. 127-128).

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов у повному обсязі. Також позивач пояснила, що з грудня місяця 2019 року відповідач разом із цивільною дружиною з`їхали на орендоване житло, проте продовжують періодично приходити до неї в квартиру, виносити належні їй речі та влаштовувати скандали. З приводу таких неправомірних дій позивач знову зверталася до правоохоронних органів та знову безрезультатно. Також зазначила, що рішенням Корольовського районного суду від 19.05.2020 співмешканку сина, ОСОБА_6 виселено із спірної квартири.

Відповідач в судове засідання не з`явився, засобами електронного зв`язку надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності та в присутності його представника. Проти задоволення позовних вимог заперечив повністю, свою позицію стосовно позову детально виклав у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив (а.с. 176).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, посилаючись на стан здоров`я відповідача (інвалід 2 групи безтерміново), відсутність у нього іншого житла, а також на те, що відповідач є членом сім`ї позивача, її сином, тому має право нарівні з нею користуватися спірним житлом.

Свідок ОСОБА_9 , допитаний в судовому засіданні, пояснив, що він перебуває в родинних стосунках із сторонами, позивач його мати, а відповідач його рідний брат. Йому відомо про постійні сварки і скандали між батьками і старшим братом, саме через це (а не через захворювання на туберкульоз) він із сім`єю переїхав від батьків, сварки та конфлікти відбувалися постійно. Також підтвердив, що у ОСОБА_10 складний характер, «він бачить тільки себе», під час сварок серед зими він розбив вікно на кухні, «котлети розмазав по стіні у кімнаті», будучи хворим на туберкульоз дозволяв собі плювати у квартирі. Так, кварцування він робив, але лампу включав не на півгодини, а на більше. Покійний батько жалівся, що брат його шантажував та погрожував матері. Свідок постійно навідує матір, брат наразі більше року в квартирі не проживає, проте його речі в квартирі є і він час від часу туди приходить .

Вислухавши пояснення сторін та покази свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка

в

ідображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 .

Як свідчать матеріали справи, на момент звернення позивача з даним позовом до суду, власниками квартири були вона (позивач ОСОБА_1 ) та її чоловік, ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_1 від 03.05.1995р. про право власності на житло (а.с.9, 153).

Матеріали справи свідчать, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 13.01.2017 було укладено спадковий договір, відповідно до умов якого 1/2 частка у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , перейшла від ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до позивача ОСОБА_1 (а.с.153, на звороті).

Таким чином, станом на момент вирішення спору по суті власником квартири є позивач ОСОБА_1 .

Згідно довідки ТОВ «Керуюча компанія Коменерго-Житомир», на момент звернення з позовом до суду, у квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_5 чоловік, ОСОБА_1 та два їхні сини - ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (а.с.10).

Відповідно до наданих копій заяв, висновків про результати звернення громадян, а також повідомлень, позивач неодноразово зверталась до Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області із заявами з приводу неправомірних дій сина, відповідача ОСОБА_3 , а також його співмешканки ОСОБА_6 (а.с. 11,12, 13,14, 22, 23, 64-67, 67-а, 68, 69, 70, 71-72, 73, 101, 103, 104, 105, 147, 148, 149, 150).

Згідно постанови Корольовського районного суду м.Житомира від 19.12.2017

провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП відносно ОСОБА_3 , закрито за відсутністю в його діях складу зазначеного правопорушення. Відповідно до змісту вказаної постанови, в даній ситуації сімейний конфлікт був обоюдним, тобто слова образ висловлювали і одна, і друга сторона (а.с. 46-47).

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно вимог ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.ч. 4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян і прав державних і громадських організацій.

За ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно вимог ст.116 цього Кодексу якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно п. 17 Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» № 2 від 12.04.1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи не визнаного цивільного права.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно ст. 16 цього Кодексу, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно п. 33 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Таке ж право закріплене у статтях 319, 383 ЦК України, за змістом яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї або інших осіб.

У відповідності до ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч.1 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого

приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

При цьому необхідно зауважити, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і наразі він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь ЦК України. А відтак, ВП ВС у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).

Тобто, в даній справі судом встановлено, що було порушено право позивача в контексті статті 8 Конвенції, а також право позивача, як власниці житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, з необхідністю дотримуватися балансу захисту права власності позивача, в помешканні якої проживав дорослий син, який без її дозволу привів у належну їй квартиру співмешканку та разом з нею систематично порушували правила співжиття і робили неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі.

Вказане підтверджується матеріалами справи, а також показами свідка, які повністю співпадають з доводами позивача.

Крім того суд враховує, що в судовому засіданні 06.11.2020 відповідач підтвердив, що між ним та матір"ю неодноразово виникали конфлікти, що дійсно мав місце факт розбиття ним вікна на кухні посеред зими та він одразу заклеїв вікно плівкою.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими в частині виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення, оскільки позивач є власницею квартири АДРЕСА_1 , а відповідач, проживаючи у вказаному житлі, систематично порушував правила співжиття і робив неможливим для інших проживання з ним в одному помешканні.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки процедура зняття з реєстрації місця проживання передбачає попереднє звернення особи до органу реєстрації або наявності остаточного рішення суду, а тому додаткового судового застереження не потребує.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 81, 258, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

В задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету України судовий збір в сумі 768,40 грн..

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд протягом місяця з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Cуддя О. П. Сингаївський