КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/3466/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7920/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Мальцева Д.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на свою користь недоплачену заробітну плату за роботу у нічний час у жовтні 2014 року в розмірі 88,01 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працював у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка на посаді техніка І категорії та на посаді чергового слюсаря сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин (0,5 ставки). Зазначав, що відповідач не в повному обсязі виплатив йому заробітну плату за нічний час жовтня 2014 року. Так, відповідно до табелю виходу на роботу сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин за жовтень 2014 року технік І категорії ОСОБА_1 відпрацював 184 години. Зазначав, що за нічний відпрацьований ним час відповідач повинен був заплатити 399,00 грн. Замість вказаної суми позивачу було виплачено лише 310,99 грн., тобто недоплата складає 88,01 грн.(а.с. 1-3).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача Мельник Т.М. зазначила, що позивач за своєю основною посадою техніка І категорії сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин працював згідно графіку: доба роботи три доби відпочинку, час роботи з 8:00 год., час закінчення роботи 08:00 год. наступного дня, одна година перерви для харчування та відпочинку. На посаді чергового слюсаря сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин на умовах сумісництва (0,5 ставки) з виконанням роботи за межами основного робочого часу ОСОБА_1 працював з понеділка по п`ятницю з 18:00 год. до 22:00 год. Роботи в нічний час дана посада позивача не передбачала. Враховуючи те, що 1, 9, 13, 17, 21, 29 жовтня 2014 року робочий час позивача за основною посадою та за сумісництвом співпав, тому він фактично не виконував роботу за сумісництвом, проте заробітну плату отримав. Робота в нічний час ОСОБА_1 відповідає зафіксованому часу. Враховуючи те, що на момент звільнення позивача була здійснена переплата з боку відповідача, просила відмовити у задоволенні позову (а.с. 16-18).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати відмовлено (а.с. 61-62).

Не погодившись з рішенням суду, 12 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та постановити нове, яким стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату за нічний час жовтня 2014 в розмірі 88,01 грн. (а.с. 79-82).

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ґрунтується на припущеннях, оскільки судом не досліджено докази у справі, зокрема, копію наказу № 08-722-04 від 14 липня 2005 року про прийняття його на умовах сумісництва на посаду чергового слюсаря з виконанням роботи за межами основного робочого часу, та копію табеля обліку робочого часу за жовтень 2014 року. Згідно з табелем обліку робочого він відпрацював по 19 годин за добу, як технік 15 годин та як черговий слюсар по 4 години, тобто 1, 9, 13, 17, 21, 29 жовтня 2014 року працював по 19 годин, що становить 184 години на місяць. Зазначав, що за відпрацьований нічний час відповідач повинен був заплатити 399,00 грн., а виплатив лише 310,99 грн., тому недоплата складає 88,01 грн. Жодних спростувань вказаних обставин та доказів відповідач до суду не надав, тому позов підлягає задоволенню.

Представник Київського національного університету імені Тараса Шевченка Мельник Т.М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертала увагу на те, що графік роботи на посаді чергового слюсаря служби Інституту міжнародних відносин не передбачала роботи у нічний час. При цьому, робота позивача у нічний час за основною посадою техніка І категорії оплачена у повному обсязі. Також, до відзиву додані листки непрацездатності, які підтверджують перебування представника відповідача на лікарняному у період з 05 травня по 25 травня 2021 року (а.с. 98-99, 105-108).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 14 липня 2005 року ОСОБА_1 , слюсаря по ремонту теплопунктів 6 р. сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин, прийнято з 11 липня 2005 року на умовах сумісництва на посаду чергового слюсаря 6 р. (0,5 ставки) з виконанням дільниці роботи за межами основного робочого часу (а.с. 6).

Відповідно до графіку роботи за сумісництвом від 08 липня 2005 року, з яким ОСОБА_1 ознайомився, про що свідчить його підпис у графіку, позивачу на посаді чергового слюсаря 6 р. сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин встановлено до відпрацювання 20 годин на тиждень, зокрема у понеділок з 18:00 год. до 22:00 год. (а.с. 7).

Згідно з табелем виходу на роботу сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин за жовтень 2014 року (нічні) ОСОБА_1 , як технік І категорії, відпрацював 64 години (а.с. 4-5).

Згідно розрахункового листа працівника ОСОБА_1 за жовтень 2014 року йому нараховано 5 267,16 грн., з яких доплата за роботу у нічний час 310,99 грн. (64 години) (а.с. 8).

З розрахунково-платіжної відомості працівника вбачається, що Київським національним університетом імені Тараса Шевченка ОСОБА_1 за жовтень 2014 року було нараховано доплату за роботу за роботу у нічний час 310,99 грн., відпрацьовано 184 години (а.с. 55-57).

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Основні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання та структуру заробітної плати визначає Закон України «Про оплату праці», а також розроблена відповідно до нього Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції заробітна плата складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, наведено у пункті 3 Інструкції.

За змістом ст. 54 КЗпП України при роботі в нічний час встановлена тривалість роботи (зміни) скорочується на одну годину. Це правило не поширюється на працівників, для яких уже передбачено скорочення робочого часу (пункт 2 частини першої і частина третя статті 51).

Тривалість нічної роботи зрівнюється з денною в тих випадках, коли це необхідно за умовами виробництва, зокрема у безперервних виробництвах, а також на змінних роботах при шестиденному робочому тижні з одним вихідним днем.

Нічним вважається час з 10 години вечора до 6 години ранку.

За положеннями ст. 108 КЗпП України робота у нічний час (стаття 54) оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.

Статтею 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, на посаді чергового слюсаря 6 р. сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин (за сумісництвом) ОСОБА_1 працював відповідно до затвердженого графіку у понеділок з 18:00 год. до 22:00 год., тобто робота у нічний час на цій посаді не передбачена (а.с. 7).

З наданих позивачем доказів, зокрема, табелю виходу на роботу сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин за жовтень 2014 року (нічні) та розрахункових листів вбачається, що ОСОБА_1 , як технік І категорії, відпрацював 64 години у нічний час, за що відповідно було виплачено 310,99 грн. (а.с. 4-5, 8).

Разом з тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що він відпрацював більше годин у нічний час за жовтень 2014 року, ніж зазначено у табелі обліку виходу на роботу.

Крім того, за змістом постанови Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі № 761/1337/18, яка залишена без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року, судом було встановлено, що фактично відпрацьований час позивача зафіксовано у табелях обліку робочого часу, згідно яких на посаді техніка І категорії він відпрацював у жовтні 2014 року - 181,91 робочих годин (з урахуванням понад 2 год. прогулу 25.10.2014 року).

Цим же судовим рішенням було встановлено, що представниками роботодавця 29 жовтня 2014 року був складений акт, відповідно до якого 27-28 жовтня 2014 року було виявлено факт порушення трудової дисципліни, а саме відсутність позивача ОСОБА_1 на робочому місці в Інституті міжнародних відносин протягом двох днів та його відмови надати пояснення з приводу своєї відсутності на роботі.

Поряд з цим, за розрахунково-платіжною відомістю працівника за жовтень 2014 року, виплата ОСОБА_1 заробітної плати у жовтні 2014 року проведена виходячи з 184 годин, що свідчить про виплату роботодавцем більшого розміру заробітної плати ніж відпрацьовано позивачем робочого часу за цей період.

Крім того, за змістом вищевказаних набравших законної сили судових рішень, судом було перевірено та відхилено доводи позивача ОСОБА_1 про те, що позивач у жовтні 2014 року фактично відпрацював 216 годин, а з них 32 год. надурочно, визнавши їх необґрунтованими.

Таким чином, під час розгляду вищевказаної справи, судом було відхилено доводи позивача, що з вересня 2014 року заробітна плата виплачувалась не у повному обсязі та було встановлено, що розрахунки з позивачем ОСОБА_1 при його звільненні було проведено у повному обсязі (а.с. 98-99).

При цьому, суд касаційної інстанції відхилив доводи заявника щодо неправильності обліку робочого часу, пославшись на встановлені обставини і докази в іншому провадженні, зокрема, постановою Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 761/36608/14-ц.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив доводи апелянта і наведені ним розрахунки відпрацьованого робочого часу у жовтні 2014 року.

Оскільки при розгляді іншої справи, у якій брали участь ті самі особи, у постанові Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року, яка набрала законної сили, встановлено, що після звільнення позивача з роботи відповідачем проведено з ним повний розрахунок по заробітній платі відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується також наявними в матеріалах даної справи доказами, вимоги позивача про стягнення з Київського національного університету імені Тараса Шевченка недоплаченої заробітної плати у розмірі 88,01 грн. за роботу у нічний час за жовтень 2014 року є необґрунтованими.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав не доведення належними та допустимими доказами обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог.

Оскільки висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення районного суду - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова