ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/1093/20
Провадження №2/477/73/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.

розглянувши цивільну справу за

позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи які не заявляють самостійні вимоги на боці відповідача

- ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

- орган опіки та піклування в особі Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області,

про виселення та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача з цього будинку разом з членами його сім`ї, а також просив стягнути з відповідача на свою користь 50000 грн вартості проживання у будинку.

В обґрунтування свого позову вказував, що будинок йому належить на праві приватної власності, а у листопад 2018 року він домовився із відповідачем ОСОБА_6 про його продаж. На підтвердження купівлі ОСОБА_6 передав йому спочатку 4000 доларів США, а іншу частину коштів в сумі 50000 грн, за їх домовленістю, повинен був передати не пізніше 01 січня 2020 рокую, про що останній склав письмову розписку.

При цьому, за проханням ОСОБА_6 він дозволив проживати йому із сім`єю в будинку.

Проте, після настання обумовленого строку він неодноразово звертався до ОСОБА_6 щодо вирішення питання про укладення договору купівлі-продажу будинку і передачу ним залишку коштів, але не отримав позитивної відповіді, тому зрозумів, що ОСОБА_6 не має наміру укладати договір, а використовує будинок для власного проживання.

Посилаючись на положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 319, 391 ЦК України, а також ст. 150 ЖК України, які передбачають захист права власності, просив виселити відповідача з членами його сім`ї sз будинку.

Крім того вважав, що ОСОБА_6 проживав в його будинку протягом 20 місяців і користувався ним, тому повинен сплати вартість проживання в загальній сумі 50000 грн, які він розрахував виходячи із середньої вартості проживання в аналогічних будинках, взятої з об`яв про оренду будинків у передмісті Миколаєва, розміщених на інтернет-сайті ОLХ.

07 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_6 подав зустрічну позовну заяву, в якій просив суд зобов`язати ОСОБА_7 укласти з ним у письмовій формі з нотаріальним посвідченням договір купівлі-продажу вказаного будинку та земельної ділянки, виділеної для його будівництва та обслуговування.

Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом.

Також, ухвалою від цієї ж дати до участі в справі було залучено третіх осіб:

- на боці відповідача за первісним позовом дружину відповідача ОСОБА_3 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

- на боці відповідачів орган опіки та піклування в особі Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області, яка потім була замінена правонаступником Миколаївською районною державною адміністрацією.

Також, ухвалою суду від 03 грудня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи на боці відповідача за зустрічним позовом було залучено батька ОСОБА_7 - ОСОБА_8 .

Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року підготовче провадження в справі було завершено і призначено розгляд справи по суті заявлених вимог.

Далі, 07 червня 2021 року до початку розгляду справи по суті за заявою позивач за зустрічним позовом зустрічна позовна заява була залишена без розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_7 та його представник просили позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник заперечували проти позову та його задоволення, вказавши, що вселення до будинку відбулося з дозволу власника, з метою подальшого укладення договору його купівлі-продажу. На підтвердження майбутнього договору він передав ОСОБА_7 частину коштів в сумі 4000 доларів США, але іншу суму коштів 5000 доларів США він повинен був віддати до 2020 року, проте через введення карантину виникли складнощі з передачею всією суми, тому він пропонував йому передати половину від обумовленої суми, а потім через деякий час і залишок. Але ОСОБА_7 з незрозумілих причин відмовився і почав вимагати виселитися з будинку, але хоча первісні передані кошти повертати відмовлявся. Представниця відповідача також вказала, що виселення з будинку без надання іншого житла не є співмірним заходом, оскільки позивач сам дозволив проживати відповідачу із сім`єю в будинку з метою подальшого оформлення його продажу, дозволив проводити в ньому ремонт та обладнання для проживання, та отримав значну частину коштів на підтвердження майбутнього договору купівлі-продажу.

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,2022 га, виділена для його будівництва та обслуговування належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_7 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач та члени його сім`ї правомірно, з дозволу власника вселилися у спірний житловий будинок, і це вселення відбулося на з метою подальшого укладення договору купівлі-продажу будинку, на підтвердження чого була передача майже половина обумовленої вартості майна, і відповідач не відмовляється від купівлі будинку, проте через проблеми з роботою, що було викликано введенням на території України карантину (з метою припинення розповсюдження COVID-19) не зміг вчасно зібрати всю обумовлену суму коштів. Але власник майна з формальних підстав бажає його виселити з будинку, хоча від мети його продажу не відмовляється і повертати отримані наперед кошти не бажає. Крім того, відповідач та члени його сім`ї постійно проживали в Донецькій області. Але через тимчасову окупації її частини є внутрішньо переміщеними особами і не мають іншого належного для проживання житла. Тому за таких обставин суд вважає, що виселення відповідача з членами сім`ї без надання іншого житла задоволенню не підлягає.

Крім того суд не вважає обґрунтованими вимоги позивача ОСОБА_7 про стягнення з відповідача вартості проживання в будинку у сумі 50000 грн, оскільки заселення його до будинку відбулося з дозволу власника і домовленостей про сплату орендної плати за проживання в будинку між ними не було обумовлено.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Виходячи з цього суд знаходить недоведеними підстави для задоволення позову.

За викладеного, керуючись ст.ст. 258, 260-263 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_7 до

ОСОБА_2 про виселення його та членів його сім`ї із будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, та стягнення вартості проживання в будинку у сумі 50000 грн відмовити

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, його повний текст складено на 25 червня 2021 року.

Суддя Р.В. Козаченко