ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/264/21 Номер провадження 22-ц/814/1437/21Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника - адвоката Буряк Дмитра Миколайовича

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 квітня 2021 року, ухвалене суддею Шаповал Т. В., повний текст рішення складено 12 квітня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЕКО» про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 19.08.2019 року він отримав трудове каліцтво під час виконання трудових обов`язків, тобто на робочому місці. Він працював охоронцем в магазині ТОВ «ЕКО», що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Великотирнівська,35/2. Під час затримання особи, яка викрала товар з магазину, він отримав тілесні ушкодження від нападника, а саме закритий перелом лівої гомілкової кістки зі зміщенням. У ході розслідування нещасного випадку складено акт про те, що із позивачем стався нещасний випадок під час виконання трудових обов`язків та визнається ТОВ «ЕКО». 19.08.2019 року позивач переніс операцію та десять днів перебував на стаціонарному лікуванні в 1 МКЛ м. Полтави та 29.08.2019 року виписаний для подальшого амбулаторного лікування. При первинному огляді йому встановлено 15% втрати професійної працездатності, трудове каліцтво 19.08.2019 року, призначено переогляд 09.11.2021року, визначена потреба у медикаментозному лікуванні згідно висновку ЛКК. Зазначив, що він отримав болісний перелом ноги, переніс операцію, отримав стійку втрату працездатності та на півроку становлення до нормальної життєдіяльності, без милиць, його до цього часу турбують періодичні болі в нозі, тому реабілітація продовжується і по цей час, а тому отримане ушкодження здоров`я, заподіяне під час виконання ним трудових обов`язків, заподіює йому моральні та фізичні страждання. ТОВ «ЕКО», як роботодавець позивача, є винним у його трудовому каліцтві, яке виникло внаслідок нещасного випадку, який стався із позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, та повинен нести відповідальність за спричинену моральну шкоду, тому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом не встановлено, що роботодавцем ТОВ «ЕКО» порушені вимоги КЗпП України та Закону України «Про охорону здоров`я» та не забезпечено належні, безпечні і здорові умови праці для позивача, оскільки травму позивач отримав під час переслідування ОСОБА_2 , який і завдав йому середньої тяжкості тілесні ушкодження та в силу ст. 1167 ЦК України є особою, що завдала шкоду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник - адвокат Буряк Д.М. просять рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування фактичних обставин справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано обставини щодо самого предмету спору, вимог, які пред`явлені позивачем, а також обставини та докази, які надані стороною позивача для беззаперечного доведення позовних вимог. Зокрема зазначають, що судом першої інстанції за основу і в цілому взято до уваги вирок суду від 20.10.2020 р., яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_1 , але те, що позивач перебував на робочому місці та виконував свої посадові обов`язки щодо врятування майна ТОВ «ЕКО» та затримання порушника, судом першої інстанції не взято до уваги. Також проігноровано судом першої інстанції те, що роботодавець визнав факт нещасного випадку зі своїм працівником, склавши акт розслідування нещасного випадку, в якому вказано, що нещасний випадок визнається таким, що пов`язаний з виробництвом та підлягає обліку в ТОВ «ЕКО». Позивач звернувся з позовом, предметом якого є відшкодування моральної шкоди з роботодавця, а не матеріальної чи іншої шкоди, т.я. каліцтво отримано на робочому місці при виконання трудових обов`язків, тому відповідальність покладається на роботодавця за свого працівника, про що зазначено у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.12.2018 у справі №210/5258/16-ц, у постанові від 23.01.2019 у справі №210/2104/16-ц, у постанові від 20.11.2019 у справі №210/3177/17, але суд жодним чином не взяв їх до уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ЕКО» просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 з 19.08.2019 року по 29.08.2019 року перебував в травматологічному відділенні Комунального підприємства «1-А міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» з діагнозом закритий перелом с/3 лівої в/гомілкової кістки зі зміщенням, закритий перелом с/3 м/гомілкової кістки зі зміщенням (а.с. 12).

Довідкою серії 12ААА №095509 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, встановлено, що ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 становить 15% з 03.11.2020 року, причина втрати професійної працездатності трудове каліцтво, дата переогляду 09.11.2021 року (а.с. 13).

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 20.10.2020 року, який набрав законної сили, встановлено, що 19.08.2019, близько 16:51 год. ОСОБА_2 , перебуваючи поблизу магазину «Екомаркет» за адресою: м. Полтава, вул. Великотирнівська, 35/2, чинячи опір працівнику магазину «Екомаркет» ОСОБА_1 , який переслідував ОСОБА_2 та намагався затримати його у зв`язку з відкритим викраденням майна з магазину, з метою уникнення затримання штовхнув потерпілого в ліве плече, внаслідок чого останній впав на асфальтове покриття тротуару на ліву ногу, отримавши тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів середньої третини діафазів велико та малогомілкових кісток лівої гомілки зі зміщенням, які, згідно висновку судово-медичної експертизи №1194 від 24.12.2019 р. кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості (а.с. 14-17).

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 20.10.2020 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186 та ст. 128 КК України, і призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави в особі Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Полтавської міської ради витрати на лікування потерпілого ОСОБА_1 у сумі 10 346,18 грн. (а.с. 14-17).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., яка, як вважає позивач, заподіяна відповідачем при виконанні ним трудових обов`язків під час затримання особи, яка відкрито вчинила викраденням майна з магазину, при цьому завдала йому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Судом першої інстанції встановлено, що спірні відносини виникли у зв`язку із виконанням позивачем трудових обов`язків.

При ухваленні рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку (стаття 173 КЗпП України).

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно з вимогами статті 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову i виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю i правил охорони праці, уважно ставитися до потреб i запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, згідно вироку Київського районного суду м. Полтави від 20.10.2020 року винною особою у спричиненні позивачу необережного тілесного ушкодження середньої ступені тяжкості є засуджений за ст. 128, ч. 1 ст. 186 КК України ОСОБА_2 . Саме від дій цієї особи, які перебувають у причинному зв`язку з наслідками, настала шкода для позивача, тому саме ця особа у даному випадку повинна нести цивільно- правову відповідальність за спричинену позивачеві шкоду. Виходячи з фактичних обставин у справі, дії чи бездіяльність відповідача не перебувають у причинному зв`язку з настанням наслідків для позивача.

Отже, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано обставини щодо самого предмету спору, вимог, які пред`явлені позивачем, а також обставини та докази, які надані стороною позивача для беззаперечного доведення позовних вимог, то ці доводи не заслуговують на ваг, оскільки вбачається, що судом достатньо повно досліджені фактичні обставини у справі та дана відповідна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції за основу і в цілому взято до уваги вирок суду від 20.10.2020 р., яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_1 , але те, що позивач перебував на робочому місці та виконував свої посадові обов`язки щодо врятування майна ТОВ «ЕКО» та затримання порушника, судом першої інстанції не взято до уваги, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції. Винним у необережному спричиненні середньої тяжкості тілесних ушкоджень визнано засудженого ОСОБА_2 , який і повинен нести цивільно- правову відповідальність за спричинену шкоду позивачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що також проігноровано судом першої інстанції те, що роботодавець визнав факт нещасного випадку зі своїм працівником, склавши акт розслідування нещасного випадку, в якому вказано, що нещасний випадок визнається таким, що пов`язаний з виробництвом та підлягає обліку в ТОВ «ЕКО», то ці доводи також не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся з позовом, предметом якого є відшкодування моральної шкоди з роботодавця, а не матеріальної чи іншої шкоди, т.я. каліцтво отримано на робочому місці при виконання трудових обов`язків, тому відповідальність покладається на роботодавця за свого працівника, про що зазначено у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.12.2018 у справі №210/5258/16-ц, у постанові від 23.01.2019 у справі №210/2104/16-ц, у постанові від 20.11.2019 у справі №210/3177/17, але суд жодним чином не взяв їх до уваги, то ці доводи також не заслуговують на увагу, т.я. фактичні обставини даної справи та вказаних справ не є ідентичними, оскільки вказані справи стосуються прав застрахованих громадян, які є потерпілими на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування України, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. У зазначених справах, зокрема у постанові від 5 грудня 2018 р. у справі № 210/5258/16-ц Велика Палата дійшла висновку, що відповідно до пп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній до 20 березня 2007 р., у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати від 23 січня 2019 р. у справі № 210/2104/16-ц, а у постанові від 20 листопада 2019 р. Велика Палата Верховного Суду у справі № 210/3177/17 за позовом працівника комбінату до ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди зазначила, що відповідно до пп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який набув чинності 1 січня 2015 р. (у редакції, чинній до 20 березня 2007 р.), у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я. Положеннями п. 1, абз. 3 п. 5, п. 9, абз. 3 п. 10, п. 11 розд. I Закону України № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності 20 березня 2007 р., скасовано право застрахованих громадян, які є потерпілими на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Конституційний Суд України встановив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди при цьому не було порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) (абз. 9 п. 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 р.) (п.30 постанови). Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України Закон № 717-V не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи (п.32 постанови).

Вказане Рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 р. прийнято у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV.

У справі, яка є предметом апеляційного розгляду, шкода позивачу настала від винних дій засудженої особи за ст. 128 КК України (необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження) та не перебуває у причинному зв`язку з діями чи бездіяльністю відповідача, тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу , доводів для скасування рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Буряк Дмитра Миколайовича - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 червня 2021 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов