КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 761/8710/15-ц Головуючий у І-й інстанції - Зінкін В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 09 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019р. ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання.

В обґрунтування позову вказував, що між ним та відповідачем по справі 01.05.2019 року було укладено договір позики, що підтверджується укладеною розпискою. Згідно договору позивач передав, а відповідачка отримала 64 500,00 грн. із зобов`язанням повернути зазначену суму повністю до 15.05.2019р., в разі неповернення боргу нараховуються пеня в розмірі 1 % за кожен день прострочення. В зв`язку з тим, що відповідачка борг до зазначеної дати не повернула в добровільному порядку, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 01.05.2019р.в сумі 64 500,00 грн., пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання за період із 16.05.2019р. по 06.12.2019р. включно, в сумі 131 580,00 грн. та понесені ним судові витрати.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 09 лютого 2021 року позов задоволеночастково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 01.05.2019р., укладеного між ними, в сумі 64500,00 грн., а також пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання за період із 02.06.2019р. по 06.12.2019р. в сумі 120 615,00 грн. та судовий збір у розмірі 1851,15 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання -відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Київського апеляційного суд від 07 листопада 2021 року дану справу призначено в порядку письмового провадження у відповідності до ч.1 ст. 369 ЦПК України.

В поданому відзиві позивач просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 01.05.2019 року між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується виданою відповідачкою розпискою. Згідно договору, позивач передав, а відповідачка отримала 64 500,00 грн. із зобов`язанням повернути всю суму коштів до 15.05.2019р. В разі несвоєчасного повернення боргу зобов`язалась повернути до 01.06.2019р. В разі ж неповернення боргу нараховується пеня в розмірі 1 % за кожен день прострочення.(а.с. 47).

Вказана розписка ОСОБА_1 відповідає вимогам закону, що пред`являються до договору позики.

У зв`язку із простроченням відповідачкою виконання грошового зобов`язання зі сплати позики в сумі 64 500,00 грн., позивачем було нараховано за період з 16.05.2019р. по 06.12.2019р. (включно 204 календарних дні) пеню відповідно до умов договору в сумі - 131 580,00 грн. (64 500,00 грн. х 1 % пені х 204 дні прострочення).

Як видно з паспорта громадянина України № НОМЕР_1 , виданого 17.01.2020 р., позивачка змінила прізвище на « ОСОБА_1 » та отримала 15.06.2020 р. новий РНОКПП: НОМЕР_2 (а.с. 48-49).

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності з ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Тобто, ухилившись від повернення в зазначений строк, суми позики, відповідачка порушила зобов`язання за даним договором.

Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

В постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц, викладено висновки про правильне застосування норм права, згідно з якими за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. (провадження № 14-154ус18) зроблено висновок про те, що при нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, відповідачка, уклавши договір з позивачем, взяла на себе грошове зобов`язання, яке належним чином не виконала та прострочила зобов`язання, внаслідок чого утворився борг, а тому повинна нести відповідальність по сплаті пені, встановлену договором.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач має право на повернення суми позики в розмірі 64 500,00 грн та стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, в розмірі передбаченому розпискою, -1% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

В зв`язку з тим, що остаточним строком повернення суми позики в розписці зазначено - «до 01.06.2019», строк прострочення виконання грошового зобов`язання розпочався з 02.06.2019р., а тому кількість днів з прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно складає 187 днів, а не 204, як зазначено позивачем, тому суд обгрунтовано частково задовольнив позов, стягнувши з відповідачки пеню в сумі - 120 615,00 грн. (64 500,00 грн. х 1 % пені х 187 днів прострочення).

Відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України районний суд правильно стягнув з відповідачки на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 1851,15 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановлення судового рішення.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального закону, й не може бути скасованим з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом(ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ніяких коштів у борг у позивача ОСОБА_1 не отримувала, ОСОБА_2 змусив її власноруч написати розписку про одержання позики, не заслуговують на увагу і не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки укладений між сторонами спірний договір позики є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального Закону розглянув справу у відсутність відповідачки, яка не була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, не заслуговують на увагу, оскільки як слідує з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1 неодноразово повідомлялась про день, час та місце розгляду даної справи, 17 червня 2020 року отримала копію позовної заяви з додатками (а.с.54), неодноразово подавала заяви про відкладення розгляду даної справи, призначеної на 27 січня 2020 року, 30 квітня 2020 р., 14 вересня 2020 р., 10 листопада 2020 року, 09 лютого 2021 року (а.с. 18,42,57,62,67), з різних підстав. З вказаних заяв про відкладення розгляду справи вбачається, що остання повідомлена належним чином про день, час та місце розгляду даної справи, тому посилання на вказані обставини є неспроможними.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 09 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом 30 днів.

Головуючий

'

Судді: