Справа № 522/6709/18
Провадження № 2/522/4028/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року

Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Баланюк Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство по приватизації житла», третя особа: ОСОБА_2 «про визнання протиправним та скасування розпорядження про приватизацію квартири»,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

17 квітня 2018 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство по приватизації житла» про визнання протиправним та скасування розпорядження про приватизацію, по якому просить: визнати противоправним та скасувати розпорядження про приватизацію квартири АДРЕСА_1 від 01 вересня 2003 року № 8-13782.

Позивачка мотивує вимоги тим, що з 1996 року вона перебувала у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_3 та вела з ним спільне господарство, що можуть підтвердити свідки. Фактичні шлюбні відносини, які мали місце з 1996 року були офіційно зареєстровані 20 грудня 2003 року.

Зазначає, що подружжя з 1996 року спільно проживало та вело спільне господарство за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок чого було здобуто право власності на майно. За три місяці до юридичної реєстрації шлюбу чоловік ОСОБА_3 здійснив приватизацію 163/1000 квартири, яка знаходиться в будинку АДРЕСА_3 . При цьому, у приватизації жодним чином ії інтереси не були враховані, а право на приватизацію частини квартири разом з чоловіком, із яким проживала позивачка не використала.

Процесуальні дії у справі

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 17 квітня 2018 року вказаний позов надійшов у провадження судді Абухіна Р.Д. (т. 1 а.с.15).

Ухвалою від 19 квітня 2018 року по справі відкрито провадження, встановлений загальний порядок розгляду справи (т. 1 а.с. 16 - 17).

15 травня 2018 року до суду надійшов відзив представника Виконавчого комітету Одеської міської ради (т. 1 а.с. 47 ? 51), в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав:

1.Виконавчий комітет Одеської міської ради не є належним позивачем у справі.

2.На момент приватизації об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , позивачка не перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі та не мала будь-яких правових підстав для приватизації частини вищезазначеного об`єкта нерухомого майна. Так, з матеріалів справи вбачається, що державну реєстрацію шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проведено 20.12.2003 року. Поряд з цим, оспорюване позивачем розпорядження про приватизацію, а також свідоцтво про право власності на житло зареєстровані та видані ОСОБА_3 01.09.2003 року, тобто приблизно за три місяці до державної реєстрації шлюбних відносин, що визнається позивачем у позовній заяві.

На момент спірних правовідносин процедура приватизації нерухомого майна регулювалась Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції від 11.06.2003 року не передбачалась категорія осіб, яка отримувала би право на приватизацію об`єкту нерухомого майна на підставі спільного проживання без державної реєстрації шлюбу, тому позивач не мала будь-яких правових підстав для приватизації частини квартири АДРЕСА_1 .

3.Позивачкою в будь-якому разі не доведено факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 .. Відповідно до довідки з місця проживання № 3527 від 12.10.2017 року, доданої позивачем до позовної заяви, квартира АДРЕСА_1 є зареєстрованим місцем проживання позивача лише з 28.11.2016 року.

4. Позивачкою не доведено поважності причин пропуску строку позовної давності з моменту видачі розпорядження про приватизацію квартири АДРЕСА_1 та отримання відповідно свідоцтва про право власності на житло пройшло майже 15 років, тому заявляють про необхідність застосування наслідків безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року витребувано з Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірену копію спадкової справи № 33/2017 року, заведену до майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (Індекс справи 02-14) (т. 1 а.с. 74).

03 січня 2019 року до суду надійшли матеріали спадкової справи (т. 1 а.с. 82 ? 132).

21 січня 2019 року представник виконавчого комітету Одеської міської ради звернувся до суду з заявою про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , який є сином померлого. Зазначене клопотання задоволено судом (т. 1 а.с. 133 - 135).

Ухвалою суду від 22 січня 2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання також задоволено клопотання представника позивача про приєднання до матеріалів справи письмових доказів, а саме: копії рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11.12.2018 року по справі № 522/10624/18 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (т. 1 а.с. 137 ? 140).

30 липня 2019 року третя особа ОСОБА_2 надав письмові пояснення по справі, в яких просить відмовити у задоволені позову. Зазначає, що його батько ОСОБА_3 вільно та на власний розсуд реалізував цивільне право, вчинивши правочин з приватизації квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . За життя його батька позивачка не наважилась оскаржити його дії, а намагається лише після його смерті. Реалізовуючи своє право на приватизацію ОСОБА_3 вчинив правочин, зміст якого не суперечить нормам ЦК України, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин вчинений у формі, встановленій законом та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто, наявні усі складові для вчинення правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Протиправність рішення про приватизацію не доведена жодним доказом (т. 1 а.с. 199 ? 201).

09 грудня 2019 року ОСОБА_2 надав додаткові письмові пояснення проти позовних вимог, які просить врахувати при ухваленні рішення. Зазначає, що позивач ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається, що з 1996 року спільно з померлим батьком ОСОБА_3 проживали в квартирі АДРЕСА_1 та вели спільне господарство до 20 грудня 203 року, тобто до дати офіційної реєстрації шлюбу. При цьому, посилається у позові на положення ст. 74 СК України, та зазначає, що коли жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі між собою, а виникнення такого права стало можливим лише з 01 січня 2004 року, коли набрав чинності Сімейний кодекс України.

За таких обставин, доводи позивачки про ведення спільного господарства з 1996 року до 20 грудня 2003 року включно не гуртуються на вимогах Закону, не містять правового значення для визначення статусу спірної квартири, як спільної сумісної власності.

Позивач не надала суду належних та допустимих доказів введення спільного господарства, побуту, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків між нею та його батьком ОСОБА_3 в період, який передував офіційній реєстрації шлюбу та періоду реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за його померлим батьком.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, слід також зауважити, що на момент приватизації батьком квартири, діяв Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції 11.06.2003 року, в якому не передбачалось правової можливості отримати право на приватизацію об`єкта нерухомого майна на підставі спільного проживання без державної реєстрації шлюбу. Що також є підставою для відмови у задоволені заявлених позивачкою позовних вимог (т. 1 а.с. 220 ? 222).

12 грудня 2019 року до суду надійшла заява представника виконавчого комітету Одеської міської ради про розгляд справи за його відсутністю, не заперечує проти винесення рішення відповідно до вимог діючого законодавства України (т. 1 а.с. 226).

Ухвалою суду від 12 грудня 2019 року закрито підготовче судове засідання, справа призначена до судового розгляду (т. 1 а.с. 230).

07 червня 2021 року до суду надійшла заява представника позивачки із процесуальних питань, що містить спростування пояснень третьої особи ОСОБА_2 .. Просить позов задовольнити, а доводи третьої особи, що обґрунтовують вимоги про відмову у задоволені позову, відхилити як безпредметні та необґрунтовані (т. 2 а.с. 44 ? 46).

Заявник зазначає, що щодо тверджень ОСОБА_2 про право на приватизацію ОСОБА_3 .. Предметом розгляду за поданою позивачем заявою є правовідносини, що виникли між нею та відповідачами, внаслідок прийняття ними рішення про приватизацію. Право на приватизацію свого покійного чоловіка вона не оспорює. Навпаки, зазначається, що він набув це право відповідно до закону. Але стверджується, що при прийнятті рішення про приватизацію було порушено принцип юридичної рівноправності, гарантований ст. 21 Конституції України, ст. 1 ЦК України, ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року, обумовлений фактом проживання однією сім`єю. Відтак доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 мав право вільно і на власний розсуд здійснювати свої цивільні правовідносини в сфері приватизації, жодним чином не є спірними, не стосуються предмету судового розгляду, і не є обставинами, що мають значення для вирішення справи.

Щодо тверджень ОСОБА_2 про дію закону в часі.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Сторона позивача зазначає, що із 1996 року по 20 грудня 2013 року позивачка проживала із ОСОБА_3 однією сім`єю. Вела з ним спільне господарство та мала право на участь у приватизації. Даний факт встановлений рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 11 грудня 2018 року по справі № 522/10624/18, що вступило в закону силу. Тому застосування ст. 74 Сімейного кодексу України здійснено правомірно.

Позивач критично сприймає доводи третьої особи про чинність в часі положень ст. 74 СК України щодо ведення спільного господарства як таких, що виключають їх зворотню дію в часі, через чинність Кодексу про шлюб і сім`ю», та звертає увагу суду на підміну понять «шлюб» та «сім`я». Нормативне обґрунтування позову, в тому числі і положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року не містить жодного згадування про шлюб як обов`язкову умову набуття права на приватизацію. Натомість містить поняття сім`я і члени сім`ї як критерії приналежності до числа осіб, що мають право на приватизацію.

Крім того, шлюбні відносини між позивачкою та ОСОБА_3 були тривалими в часі, а строки перебування у шлюбі охоплюють собою період із 1996 року по 2003 рік, тобто час, за який змінились нормативно-правові акти у сфері сімейних правовідносин, але не факт їх наявності протягом 17 років.

Щодо доводів ОСОБА_4 про несвоєчасність та мотиви подачі позову.

За ст. 16 ЦК України право на судовий захист має кожен. У цьому контексті позивач стверджує, що аргументи третьої особи про мотивацію позову як такого, що поданий, «з метою виключення можливості отримання нею права спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна у порядку спадкування за законом» не спростовують факту порушення прав позивача, який потребує судового захисту.

Більш того, якщо право третьої особи на спадщину він вважає безспірним, і таким, що перебуває у причино-наслідковому зв`язку із правом позивача на приватизацію, то тим самим сам визнає актуальність та обумовленість позову правовими наслідками щодо вирішення спору в теперішньому часі.

Натомість у своїх запереченнях приходить до аналогічних висновків щодо несвоєчасності, зазначаючи «за життя мого батька позивачка не наважилась оскаржити його дії».

За ст. 20 ЦК України позивачка обрала вірний спосіб захисту порушених прав, на що ніхто не повинен впливати.

Також, 07 червня 2021 року до суду надійшла заява представника третьої особи ОСОБА_2 про розгляд справи за його відсутності та відмову у задоволені позову (т. 2 а.с. 41 - 43).

В судовому засіданні 07 червня 2021 року позивачка та ії представник підтримали позовні вимоги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Допитані в ході судового розгляду свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 пояснили, що з 1996 року та до 20 грудня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вели спільне господарство в квартирі АДРЕСА_1 .

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні правовідносини.

Фактичні обставини встановлені судом

Матеріалами справи встановлено, що 20 грудня 2003 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем міста Одеси та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою м. Феодосія, Автономна Республіка Крим укладено шлюб, про що Третім відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, здійснено актовий запис за № 447 (т. 1 а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер, про що свідчить відповідний актовий запис за № 13157, здійснений Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (т. 1 а.с. 43).

31 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Першої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, яка посвідчена державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Оліянчук С.С. (№ 80). Заявник зазначила, що на день смерті спадкодавця залишилось майно: частка квартири АДРЕСА_1 . Крім неї інших, спадкоємців за законом немає (т. 1 а.с. 84).

Першою Одеською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 33/2017 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 82 ? 132).

23 травня 2017 року ОСОБА_2 також звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 (реєстровий № 406) (т. 1 а.с. 101, 104).

Як вбачається із матеріалів спадкової справи, 29 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори з заявою щодо невидачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 у зв`язку з ії зверненням до Приморського районного суд міста Одеси з позовом про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування (т. 1 а.с. 107 ? 110).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2017 року у справі № 522/10449/17 у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування відмовлено (т. 1 а.с. 118 ? 119).

08 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори з заявою про зупинення вчинення нотаріальних дій, в зв`язку з принесенням апеляційної скарги на вищезазначене рішення (а.с. 120 ? 121).

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 09 липня 2018 року вищезазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін та набрало законної сили (т. 1 а.с. 122 ? 123).

Після чого, 17 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом та просить визнати противоправним, скасувати розпорядження від 01 вересня 2003 року № 8-13782 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на ст.ст. 3, 9, 61, 64 Житлового кодексу України, ст. ст. 21, 74 Сімейного кодексу України, ст. ст. 1, 3, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 15, 16, 345, 379, 393 Цивільного кодексу України (в редакції Закону 2003 року).

Судом встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації № 8-13782 від 01 вересня 2003 року 163/1000 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_1 передана у приватну власність ОСОБА_3 , мешкаючому в одній кімнаті квартири спільного заселення, загальною площею 26,52 кв.м.. В той же день видано свідоцтво про право власності на житло, яке зареєстроване і записано у реєстрову книгу за № 9-13782 (т. 1 а.с. 94, 95).

Право власності на цю частку об`єкта нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_3 в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради 16.10.2003 року, книга 498 пр, стор. 56, р. № 23 (т. 1 а.с. 130).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

До об`єктів приватизації належить квартира, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону (частина четверта статті 5 Закону України «Про приватизацію»).

Зі змісту наведених положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вбачається, що право на приватизацію об`єктів державного житлового фонду набувають громадяни України, які користуються житлом на законних підставах та постійно в ньому проживають.

Статтею 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при розгляді спорів про право користування житловим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство.

Нормами статті 64 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки.

Отже, приватизація це відчуження, яке здійснюється шляхом безоплатної передачі квартири, з урахуванням обмежень по площі, а бо продажем (стосується надлишків). Одержати квартиру шляхом приватизації мають право тільки громадяни України, які на момент приватизації зареєстровані (раніше прописані в квартирі) та не використали право на приватизацію (використовується одноразово).

Саме по собі посилання позивачки про перебування в сімейних стосунках з померлим з 1996 року по 2003 року не підтверджує право на проживання та не дає підстави вважати, що ОСОБА_1 мешкала у цій частині квартири.

Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив.

Суду не надані належні, допустимі та достатні докази того, що ОСОБА_1 у 2003 році у встановленому законом порядку користувалась приміщенням квартири АДРЕСА_1 як член сім`ї наймача, і, відповідно, набула право користування спірною квартирою.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Проте, матеріали справи містять відомості, що з 12 серпня 1971 року по 28 листопада 2016 року ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована (прописана) в квартирі АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 42).

Разом з тим, суд встановив, що 01 серпня 1997 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка м. Феодосія, Крим документована паспортом громадянина України з відміткою про реєстрацію її місця проживання за адресою: АДРЕСА_5 з 12 серпня 1971 року. Також у паспорті міститься відмітка, що нею використано право на приватизацію житла.

Таким чином, відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_1 право на приватизацію однаразово використала.

Також в паспорті ОСОБА_1 зазначено, що 28 листопада 2016 року знята з місця проживання за адресою: АДРЕСА_5 та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 8).

Отже, з 28 листопада 2016 року ОСОБА_1 зареєстрована в спірній частці квартири як дружина ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 11, 12).

Доводи позивачки, що безоплатна передача у особисту приватну власність ОСОБА_3 спірної квартири органом приватизації будь-яким чином порушують принцип юридичної визначеності спростовано матеріалами справи.

Інші доводи позивачки не спростовують законність розпорядження органу приватизації.

Із позовом про оскарження розпорядження про приватизацію спірної частки квартири, яка відбулася у вересні 2003 року, ОСОБА_1 звернулась у квітні 2018 року, тобто більше ніж через 14 років.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З заявою щодо поновлення строку позовної давності ОСОБА_1 не зверталась.

При таких обставинах, відсутні правові підстави для визнання рішення про приватизацію противоправним та його скасування, тому суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволені позову в зв`язку з його безпідставністю, а не за спливом строку звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 1 ? 23, 76 - 81, 95, 258 ? 259, 264 ? 265, 352 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство по приватизації житла», третя особа ОСОБА_2 «про визнання протиправним та скасування розпорядження про приватизацію квартири» - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 15 червня 2021 року.

Суддя Р.Д. Абухін

07.06.2021