ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Харків

справа №646/2188/21

провадження № 22-Ц/818/5202/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання : Гармаш К.В.,

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року, ухвалене суддею Власовою Ю.Ю., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного облікую.

В обґрунтування позову зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 листопада 1999 року вона є власницею квартири АДРЕСА_1 , загальна площа якої, відповідно технічного паспорту від 31 березня 2009 року, становить 85 кв.м. З 2007 року вона перебувала у зареєстрованому з відповідачем шлюбі, від якого народилося двоє дітей, що зберігають адресу реєстрації місця проживання у цій квартирі. Судовим наказом від листопада 2019 року у справі № 646/7235/19 з відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням суду від 10 лютого 2020 року у справі № 646/7195/19 шлюб між нею та відповідачем розірвано. Між тим, відповідач ОСОБА_2 до теперішнього часу проживає у її квартирі та зберігає у ній зареєстроване місце проживання, чим чинить перешкоди у реалізації права власності (вільного користування і розпорядження майном), порушує право на повагу до особистого приватного та сімейного життя, шляхом втручання у відносини з дітьми, його проживання унеможливлює Її особисте життя, фізичну та моральну недоторканість, підтримку відносин з іншими людьми. Також зазначає, що згідно з інформаційною довідкою № 246251994 про інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у власності відповідача знаходиться 1/4 частка власності у житловому будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та 1/2 частка власності трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Вказує, що нею вживалися заходи досудового врегулювання спору та її багаторазові усні звернення з проханням полишити жиле приміщення залишені відповідачем поза увагою, відтак, вона вважає, що єдиним способом захистити її права і інтереси є звернення до суду із даним позовом. Просила суд визнати відповідача ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано припиненим право ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 . У задоволенні позовних вимог в іншій їх частині - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 454грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог, в іншій частині рішення суду залишити без змін. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що втрата права користування житловим приміщенням та припинення права користування є різними предметами спору. Позивач з позовом про припинення права користування не звертався. У зв`язку з чим вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про визнання припиненим його права користування квартирою АДРЕСА_1 , вийшов за межі позовних вимог. Так зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність в нього облаштованого та придатного для проживання дачного будинку у садовому товаристві у Чугуївському районі Харківської області, оскільки належних та допустимих доказів з цього приводу матеріали справи не містять. Як і не містять доказів належності йому на праві власності зазначеного будинку.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Судом встановлено, що 25 січня 1996 року, на підставі рішення виконавчого комітету Комінтернівської ради народних депутатів від 15 січня 1996 року № 2, бюро з обміну жилими приміщеннями виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів наймачу ОСОБА_5 на склад сім`ї з двох осіб ( ОСОБА_5 та донька ОСОБА_1 ) виданий ордер № 25 серії М на житлове приміщення - ізольовану квартиру АДРЕСА_4 /т. 1, а.с. 89/.

Учасниками справи не спростовується та обставина, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 , батьками записані сторони /т. 1, а.с. 71/.

На підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда О.Д. та зареєстрованого у реєстрі за № 2-2626, квартира АДРЕСА_4 , що перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 19 січня 1999 року, продана. Відповідно до п. 4 цього договору, продаж учинений за 9678 грн., сума сплачена по 4839 грн. кожному продавцю /т. 1, а.с. 90/.

На підставі договору купівлі-продажу від 23 листопада 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда О.Д. та зареєстрованого у реєстрі за № 2-2676, позивач ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат житловою площею 34,9 кв.м, загальною площею 48,0 кв.м. Відповідно до п. 4 цього договору, продаж учинений за 3565 грн., вся сума сплачена позивачем ОСОБА_1 продавцю до підписання договору. Право приватної власності на квартиру у встановленому законом порядку зареєстровано за позивачем 25 листопада 1999 року /т. 1, а.с. 23, 27/.

Відповідно до довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 10 лютого 2021 року, від 02 квітня 2021 року, даних паспорту ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання останніх у встановленому законом порядку зареєстровано у вказаній квартирі АДРЕСА_1 з 22 грудня 1999 року /т. 1, а.с. 20-21, 37, 43, 71/.

Відповідно до «Технічного висновку про перепланування та стан будівельних конструкцій прибудови в квартирі АДРЕСА_1 », що виготовлений ЗАТ «ХАРКІВРЕКОНСТРУКЦІЯ» на замовлення позивача ОСОБА_1 на підставі її заяви від 01 листопада 2004 року з метою визначення стану будівельних конструкцій прибудови, ступеня впливу її будівництва на технічний стан основних будівельних конструкцій основної частини будинку, відповідності виконаного перепланування чинним нормам і правилам, а також можливості подальшої експлуатації прибудови, - будівництво прибудови та часткове розбирання будинку виконані без порушення несучої здатності основних будівельних конструкцій основної частини будинку. У результаті перепланування і влаштування прибудови загальна і житлова площі збільшилися і склали відповідно 83,2 кв.м та 58,11 кв.м /т. 1, а.с. 73-81/.

08 грудня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб, актовий запис № 3301, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 08 грудня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції /т. 1, а.с. 29/.

Відповідно до технічного паспорту квартири АДРЕСА_1 , що виготовлений Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» станом на 31 березня 2009 року, власником квартири є ОСОБА_1 , квартира розташована на першому поверсі одноповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 27,1 кв.м, у тому числі перша кімната 12,5 кв.м, друга кімната 14,6 кв.м, кухні-студії площею 40,4 кв.м, санвузла площею 5,0 кв.м, коридору 4,3 кв.м та 8,6 кв.м, загальною площею 85,4 кв.м /т. 1, а.с. 24-28/.

Відповідно до заяви від 01 квітня 2009 року, позивач ОСОБА_1 просила дозволу Харківської міської ради на збереження незаконно прибудованої у 2001 році прибудови до квартири АДРЕСА_1 /т. 1, а.с. 91/.

Листом від 27 жовтня 2009 року, що наданий у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 20 жовтня 2009 року Червонозаводський районний відділ міста Харкова ГУ МНС України у Харківській області повідомив позивача про відсутність заперечень щодо збереження побудованих будівель (літ. 8-11) на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_5 , а.с. 92/.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у сторін народився син ОСОБА_3 , актовий запис 667, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 12 лютого 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції. Батьками записані сторони /т. 1, а.с. 30/.

ІНФОРМАЦІЯ_6 у сторін народилася донька ОСОБА_4 , актовий запис № 764, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 09 грудня 2011 року Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції /т. 1, а.с. 31/.

Згідно довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 10 лютого 2021 року, від 02 квітня 2021 року, місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у встановленому законом порядку зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 з 23 лютого 2010 року та 09 грудня 2011 року, відповідно /т. 1, а.с. 37, 43/.

Як вбачається з посвідчення № НОМЕР_4 , виданого 13 квітня 2012 року комітетом у справах сім`ї, молоді та спорту по Червонозаводському району міста Харкова Департаменту у справах сім`ї, молоді та спорту Харківської міської ради зі строком дії до 01 вересня 2018 року, сторони у справі є отримувачами пільг, передбачених законодавством для багатодітних сімей /т. 1, а.с. 72/.

Відповідно до «Технічного висновку про проведену реконструкцію квартири АДРЕСА_1 », що виготовлений ТОВ «ХАРКІВРЕКОНСТРУКЦІЯ» на замовлення позивача ОСОБА_1 на підставі її заяви від 16 травня 2013 року з метою визначення технічного стану будівельних конструкцій житлового будинку АДРЕСА_6 , в межах квартири АДРЕСА_7 , у тому числі її прибудови, впливу виробленої реконструкції на технічний стан конструкцій будинку і можливості подальшої експлуатації приміщень квартири АДРЕСА_7 за призначенням, - загальний технічний стан будівельних конструкцій одноквартирного житлового будинку АДРЕСА_6 , в межах квартири АДРЕСА_7 (власник ОСОБА_1 ), у тому числі його прибудованої частини, по АДРЕСА_8 задовільний. Вироблена реконструкція з виконанням прибудови, в осях 2-4, на місці розібраних приміщень основної частини будинку не вплинула на несучу здатність і технічний стан будівельних конструкцій житлового будинку. Згідно даних технічного паспорта від 2009 року, загальна площа квартири в даний час складає 85,40 кв.м, у тому числі житлова 27,10 кв.м. Розглянута будова житлового будинку, в межах квартири АДРЕСА_7 , у тому числі її прибудова, мають повну будівельну готовність (100%), виконані відповідно до чинних будівельних норм, з дотриманням санітарних і протипожежних вимог і можуть бути збережені для подальшої експлуатації за призначенням /т. 1, а.с. 93-122/.

Як вбачається із договору № 1РІ/69П від 11 липня 2015 року про підготовку бакалавра, укладеного між Харківським національним автомобільно-дорожнім університетом та студентом ОСОБА_3 , плата за надання освітньої послуги становить 30000,00 грн., по 3750,00 грн. за кожен семестр навчання. Платником договору є позивач ОСОБА_1 /т. 1, а.с. 210-212/.

Як вбачається із довідки УПСЗН Червонозаводського району Харківської міської ради, позивач протягом 2015 року була отримувачем одноразової допомоги при народженні дитини, загальна сума виплаченої допомоги становить 15638,28 грн. /т. 1, а.с. 218/.

Відповідно до квитанцій /т. 1, а.с. 213-215/, позивачем ОСОБА_1 умови контракту № 1РІ/69П від 11 липня 2015 року про підготовку бакалавра у частині внесення платежів, виконані у повному обсязі /т. 1, а.с. 213-215/.

Відповідно до заяв позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що 19 липня 2019 року скеровані на адресу Основ`янського відділу поліції ГУНП у Харківській області, останні просили відповідний орган вжити заходів стосовно відповідача ОСОБА_2 щодо систематичного вчинення ним фізичного, психологічного та морального насильства у сім`ї /т. 1, а.с. 219, 220/.

Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2019 року матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (вчинення ОСОБА_2 17 липня 2019 року о 21:30 годині домашнього насильства психологічного характеру відносно сина, що полягали у висловлюванні у його сторону нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана шкода його психічному здоров`ю), повернутий на доопрацювання Основ`янському відділу поліції ГУНП у Харківській області /т. 2, а.с. 14-15/.

Разом із цим, за фактом вчинення домашнього насильства відносно позивача ОСОБА_1 21 липня 2019 року Основ`янським відділом поліції ГУНП у Харківській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне правопорушення (номер провадження 0001845, правова кваліфікація ст. 126-1 КК України) /т. 1, а.с. 221/. Відомості щодо результатів досудового розслідування да даним кримінальним провадженням у матеріалах справи відсутні.

За висновком судово-медичного дослідження (обстеження) позивача ОСОБА_1 № 985-2019 від 20 липня 2019 року, проведеного відділом судово-медичної експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації за її заявою від 20 липня 2019 року, за ступенем тяжкості отримані позивачем тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень /т. 1, а.с. 222, зворот/.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2020 року від 10 лютого 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 08 грудня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 3301, - розірваний /т. 1, а.с. 33/.

Судовим наказом Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 22 жовтня 2019 року та до досягнення дітьми повноліття /т. 1, а.с. 34-35/.

Як вбачається із наданої стороною відповідача копії трудової книжки ОСОБА_2 , його трудова діяльність розпочалася у 1970 році, з травня 2011 року до січня 2018 року не працевлаштований, отримував допомогу по безробіттю, наразі працевлаштований за посадою водій автотранспортних засобів Центру первинної медичної допомоги /т. 2, а.с. 8-13, 44-49/.

Відповідно до довідки ТОВ «ТЕХНОГРУП-М» у період часу березень-серпень 2018 року позивач ОСОБА_2 отримав дохід у виді заробітної плати у розмірі 22440,00 грн, з відрахуванням обов`язкових платежів і зборів у розмірі 4039,20 грн. /т. 2, а.с. 50/.

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 11 травня 2021 року, відповідно до матеріалів обліку станом на 31 грудня 2012 року на ім`я ОСОБА_2 записи про право власності на житло у місті Харкові відсутні /т. 2, а.с. 7/.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилалася на те, що він фактично буде позбавлений житла, та що спірна квартира є єдиним його житлом.

Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом буде мати наслідком виселення останнього із спірної квартири.

Проте Верховний Суд зазначає, що при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У цій справі, зокрема, суд першої інстанції не надав оцінку та не встановив, чи ухвалене рішення належним чином збалансовує інтереси власника житла, який зареєстрований та проживає за спірною адресою та ОСОБА_2 , у якого єдиним житлом є квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції не надано оцінку тим обставинам, що відповідач тривалий час проживав у квартирі за рахунок спільних сумісних коштів, сплачувались витрати на її утримання, поточний ремонт та інші обов`язкові платежі, тобто ОСОБА_2 має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що тривалий час проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.

Суду першої інстанції належало надати оцінку співмірності втручання у право відповідача, з урахуванням конкретних обставин справи, а саме, що ОСОБА_1 має місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 та заперечує проти проживання ОСОБА_2 , який не має іншого житла, а отже, у разі задоволення її вимог, стане безхатьком.

Отже, оскільки ОСОБА_2 не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції помилково задовольнив позов ОСОБА_1 .

Даний висновком узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року по справі №754/613/18-ц.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги в частині припинення права ОСОБА_2 користування спірною квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має інше житло, тому припинення права користування не буде для нього надмірним тягарем.

Такі висновки суду спростовуються матеріалами справи.

Судом установлено, що відповідач проживав у спірному житловому будинку тривалий час.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відносно відповідача станом на 11 травня 2021 року відсутні відомості щодо належних ОСОБА_2 об`єктів нерухомого майна (а. с. 6 т.2).

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 11 травня 2021 року, відповідно до матеріалів обліку станом на 31 грудня 2012 року на ім`я ОСОБА_2 записи про право власності на житло у місті Харкові відсутні /т. 2, а.с. 7/.

Доводи позивача про те, що у відповідача в користуванні наразі наявне службове житло є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять та позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Зазначеним обставинам суд першої інстанції належної оцінки не дав та безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , в той час колегія суддів вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Посилання позивачки на вчинення домашнього насильства відповідачем не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, відповідно до постанови Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2019 року матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення повернутий на доопрацювання Основ`янському відділу поліції ГУНП у Харківській області. Разом із цим, за фактом вчинення домашнього насильства відносно позивача ОСОБА_1 21 липня 2019 року Основ`янським відділом поліції ГУНП у Харківській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне правопорушення (номер провадження 0001845, правова кваліфікація ст. 126-1 КК України) /т. 1, а.с. 221/. Відомості щодо результатів досудового розслідування да даним кримінальним провадженням у матеріалах справи відсутні.

Отже, рішення суду щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насилля, або до кримінальної відповідальності за спричинення тілесних ушкоджень, або за вчинення інших неправомірних дій відносно позивачки, суду не надано.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна