Провадження № 2/947/3045/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2021 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.М.

представника позивача адвоката Білик В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції , Державної казначейської служби України, третя особа поліцейський взводу №2 роти №6 батальйону №2 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції старший сержант поліції Буряк Андрій Олександрович, про стягнення матеріальної та моральної шкоди , -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду 13.05.2021 року звернувся ОСОБА_1 із позовом про стягнення майнової шкоди у розмірі 16550,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 20000 грн.

15.06.2021 року та 23.07.2021 року позивачем було уточнено коло відповідачів із визначенням порядку стягнення матеріальної та моральної шкоди та збільшення розміру позовних вимог до 21350 грн. майнової шкоди та 20000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою суду було закрито провадження по справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності по ст.. 124 КУпАП у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення а тому фактом незаконного порушення адміністративної справи позивачу була заподіяна моральна шкода а також матеріальна шкода у вигляді понесених витрат на отримання юридичної допомоги, яка надавалась не адвокатом.

Згідно відзиву представника Управління патрульної поліції ( а/с 56, 124 ) позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними в частині самого факту заподіяної матеріальної та моральної шкоди, так як сам факт винесення, у межах повноважень, інспектором патрульної поліції протоколу про притягнення особи до адміністративної відповідальності , навіть при подальшому закритті судом адміністративної справи з будь яких підстав, та без встановлення безпосередньо незаконності дій інспектора , не можу бути єдиною підставою для визначення факту заподіяння особі моральної шкоди.

У відповідності за змісту відзиву представника Державної казначейської служби позов є необґрунтованим та недоведеним у частині вимог до Державної казначейської служби яка не тотожна поняттю Держава у випадку визначення на право стягнення заподіяної шкоди з Держави.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та наполягав на їх задоволенні враховуючи наявну правову позицію Верховного Суду щодо того, що сам факт закриття судом провадження по справі щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності з підстав відсутності в діях особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, складу адміністративного правопорушення є фактом незаконного притягнення а тому є встановленим фактом заподіяння такої особи моральної шкоди а крім того, представник позивача наполягав на тому, що відсутність правового визначення механізму відшкодування понесених особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, витрат на юридичну допомогу надану не адвокатом , може розцінюватися як витрати яки підлягають стягненню з винною особи як матеріальна шкода.

Інспектор поліції Буряк А.О., як третя особа, у судовому засідання заперечував проти задоволення позову, наполягаючи на правомірності своїх дій щодо складення протоколу під час встановлення механізму події дорожньо-транспортної пригоди, за участю декілька транспортних засобів, та неможливістю на місці встановити читко відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Судом встановлено, що 26 січня 2021 року поліцейський взводу №2 роти №6 батальйону №2 полку УПП в Одеській області Департаменту патрульної поліції сержантом поліції Буряком А.О. було складено відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №040709, за змістом якого 26.01.2021 року о 16:40 годин ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Mazda 3» д/н НОМЕР_1 не витримав безпечної дистанції та швидкості руху, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки « ВАЗ Лада Гранта» д/н НОМЕР_2 , який рухався попереду.

На момент складення протоколу як сам ОСОБА_1 заперечував свою провину та заявляв про те що зіткнення сталось з вини водія автомобілю «Mitsubishi Grantis , д/н НОМЕР_3 ОСОБА_3 який зіткнувся спочатку з автомобілем «Mazda 3» який знаходився попереду та , який внаслідок цього зіткнення зіткнувся з автомобілем « Лада Гранта» який знаходився попереду цього транспортного засобу, так і водій автомобіля « Лада Гранта» ОСОБА_4 заявляла про існування в її транспортним засобі камери заднього спостереження , якою зафіксовано подія ДТП.

Незважаючи на наявну відео фіксацію події ДТП на місці дорожньо-транспортної пригоди були складені протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності як на ОСОБА_3 так і на ОСОБА_1 .

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 25.02.2021 року по справі №947/4028/21 було встановлено відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення та закрито провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

12.03.2021 року постановою Київського районного суду м. Одеси по справі №947/4029/21 встановлено , що винною у вищевказаному ДТП є водій «Mitsubishi Grantis.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Правовідносини щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди врегульовані Цивільним Кодексом України ( далі ЦК України) та спеціальним законодавством .

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно із частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

За неодноразовими висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 462/6473/16-ц за провадженням N 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі N 688/2479/16-ц за провадженням N 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі N 489/5045/18 за провадженням N 14-191 цс 19).

У відповідності до положень ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку , що вимоги заявлені позивачем у цивільному процесі про стягнення понесених у судовому процесі витрат пов`язаних із наданням юридичної допомоги в якості матеріальної шкоди не може вважатись ефективним способом захисту, так як зазначені витрати не є збитками у розумінні вимог Цивільного кодексу України, а тому у задоволені вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 21350 грн., яки є витратами на юридичну допомогу при розгляді конкретних справ, слід відмовити.

Особа яка витратила власні кошти на свій власний захист у судовому процесі має право на відшкодування понесених витрат у порядку встановленому процесуальним законодавством. Так у випадку встановлення у порядку адміністративного судочинства незаконності відповідних дій суб`єкта владних повноважень позивач має право не лише на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу а також і на відшкодування інших витрат , яки є судовими витратами ( ст. 138,139 КАС України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.18, справа №338/180/17 ).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, що визначено у постанові Великої палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19.

Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди судом, застосується правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року по справі № 532/1243/16-ц.

У вищевказаної постанові Верховний Суд , розглядаючи справи за аналогічними правовідносинами, визначив наступне:

«Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Суди дійшли вірного висновку про те, що у зв`язку з тим, що підставою для відшкодування шкоди є складення адміністративного протоколу і подальше адміністративне провадження, даних про застосування до позивача адміністративного арешту чи виправних роботи, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу судом установлено не було, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Указане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Разом з тим апеляційний суд не врахував, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Посилання апеляційного суду на те, що дільничний інспектор складаючи протокол про адміністративне правопорушення, діяв у межах своїх повноважень, не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків, вважаючи доведеним позивачем факт наявності моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих стосунків».

Враховуючи вищевказану правову позицію Верховного Суд, в даному випадку суд приходить до висновку, що факт складення протоколу про притягнення особи до адміністративної відповідальності, є моментом порушення адміністративного провадження щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності, наслідком чого є необхідність особи захищаючи власні права та інтереси , змінювати звичайний життєвий уклад , а тому рішення суду яким закрито провадження по такої справі у зв`язку із відсутністю у діях особи складу адміністративного правопорушення , свідчить про незаконність порушення такого адміністративного провадження та є підставою вважати про наявність заподіяння, такими незаконними діями, моральної шкоди особі, яка притягувалась до адміністративної відповідальності.

При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності ( вимоги ч.3 ст. 23 ЦК України ) та враховує тривалість провадження у справі про адміністративне правопорушення, яке здійснювалось близько одного місяця, необхідність зміни нормального життєвого стану та витрачання часу, коштів на відновлення прав, та приходить до висновку що завданням справедливості та розумності відповідає розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню у розмірі 2000 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Департаменту патрульної поліції ( , місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3 ) , Державної казначейської служби України ( , місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6 ), третя особа поліцейський взводу №2 роти №6 батальйону №2 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції старший сержант поліції Буряк Андрій Олександрович ( адреса місця роботи: 65114, м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 5 ), про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції ( ) шляхом безспірного списання Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області з відповідного казначейського рахунку Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) моральної шкоди у розмірі 2000 ( дві тисячі ) гривень.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог до Департаменту патрульної поліції про стягнення матеріальної шкоди.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції ( ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 908.00 грн.

Розподіл інших судових витрат може бути розглянуто окремо, шляхом винесення додаткового рішення, у відповідності до вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України, якщо протягом п`яти днів з дня проголошення рішення стороною буде подані відповідні докази понесених витрат.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 20.12.2021 року.

Суддя Луняченко В. О.