Ухвала

16 червня 2021 року

м. Київ

справа № 447/1728/19

провадження № 61-9689ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою Первинної профспілкової організації Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» Професійної спілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів Українина рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2021 року у справі за позовом Первинної профспілкової організації Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» Професійної спілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України до Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» про стягнення коштів за невиконання зобов`язань за колективним договором,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року Первинна профспілкова організація Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» Професійної спілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України (далі - ППО ПрАТ «Миколаївцемент») звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» (далі - ПрАТ «Миколаївцемент») про стягнення коштів за невиконання зобов`язань за колективним договором.

Позов мотивовано тим, що відповідно до положень колективного договору, укладеного між адміністрацією ПрАТ «Миколаївцемент» та первинною профспілковою організацією підприємства на 2008-2010 роки, працівникам профкому зобов`язано виплачуватися премії та інші винагороди, які передбачені для працівників підприємства відповідними положеннями. Положення колективного договору поширюються на всіх найманих працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілок, а також на звільнених від основної роботи працівників профспілкових органів.

Проте, з грудня 2015 року зазначені кошти відповідач не виплачує. Всього відповідач заборгував виплату належних коштів за період з грудня 2015 року по червень 2019 року у сумі 179 209,22 грн, у зв`язку з чим позивач просив позов задовольнити та стягнути із відповідача на його користь зазначену суму коштів.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14 травня 2021 року, у задоволенні позову ППО ПрАТ «Миколаївцемент» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що до складу ППО ПрАТ «Миколаївцемент» входить лише одна особа - голова Гусак Л. Ф., яка не є працівником ПрАТ «Миколаївцемент», підприємство не встановлює голові профкому посадового окладу, не здійснює виплату заробітної плати, тому відповідач не має законних підстав та механізму для розрахунку та здійснення виплати премій та інших доплат, передбачених колективним договором.

11 червня 2021 року ППО ПрАТ «Миколаївцемент»звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у розмірі 179 209,22 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки практика розгляду судами таких категорій спорів є усталеною, заявником не наведено прикладів неоднакового застосування судами норм права у подібних правовідносинах, а тому відсутні підстави вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Первинної профспілкової організації Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» Професійної спілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2021 року у справі за позовом Первинної профспілкової організації Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» Професійної спілки працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України до Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» про стягнення коштів за невиконання зобов`язань за колективним договором відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик