Справа № 359/8032/19 Головуючий в суді І інстанції Журавський В.В.
Провадження № 22-ц/824/6075/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

06 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 26 травня 2016 року ТОВ «ФК «ЦФР» уклав з ОСОБА_1 договір на отримання кредиту №, за яким відповідачу було надано в кредит грошові кошти у розмірі 11 000, 00 грн. строком на 12 місяців зі сплатою відсотків у розмірі 11, 99% річних.

30 липня 2018 року ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» уклали договір відступлення права вимоги №20180730, за яким до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № від 26 травня 2016 року.

Вказує, що оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за договором кредиту не виконав, у нього виникла заборгованість за кредитом у розмірі 26 287, 43 грн., яку просить стягнути на свою користь.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що місцевим судом не було належним чином досліджено матеріалів справи та письмових доказів, не взято до уваги, що кредитний договір містить усі істотні умови, підписаний сторонами, які досягли згоди щодо усіх його умов, крім того місцевий суд безпідставно застосував строки позовної давності, оскільки кредитним договором передбачено щомісячне погашення кредиту відповідними платежами, і останній платіж мав здійснюватися 31 травня 2017 року, тому позовна давність має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, і початок такого строку має обчислюватися з дня невиконання позичальником кожного із зобов`язань за місячними платежами, через що, на його думку, висновки суду про відмову у задоволенні позову через сплив строку позовної давності не ґрунтується на вимогах закону.

У свою чергу, ОСОБА_1 через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції, також посилається зокрема на те, що оскільки відповідач здійснив останній платіж по кредиту 15 червня 2016 року, а з позовом до суду позивач звернувся лише 29 серпня 2019 року, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, через що просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом ОСОБА_1 здійснив 15 червня 2016 року, однак позивач звернувся до суду із цим позовом лише 29 серпня 2019 року, через що право кредитора слід вважати порушеним з моменту порушення позичальником строку внесення чергового платежу, тому позивач звернувся до суду із цим позовом з пропуском строку позовної давності.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 травня 2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №, за умовами якого ТОВ «ФК «ЦФР» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 11000 гривень, а ОСОБА_1 зобов`язався протягом 12 місяців повернути кредит частинами, шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі 1307, 78 грн. та сплатити відсотки за користування ним у розмірі 11,99% річних. Крім цього, у випадку повного або часткового прострочення повернення кредиту або внесення плати за кредит ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати пеню у розмірі 0,3% від суми прострочення за кожний день прострочення (а.с.5-6).

ТОВ «ФК «ЦФР» надав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 гривень, що підтверджується копією платіжного доручення від 26 травня 2016 року (а.с.7).

З матеріалів справи також вбачається, що 15 червня 2016 року ОСОБА_1 було сплачено 1388, 80 грн. в рахунок погашення боргу (а.с.13).

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що за ОСОБА_1 рахується заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 26 287, 43 грн., з яких: 10 064, 66 грн. простроченої заборгованості за кредитом, 2 514,06 грн. заборгованості за відсотками, 8 208, 71 грн. простроченої плати за управління кредитом та 5 500, 00 грн. пені (а.с.14).

Також вбачається, що банк крім заяви на отримання кредиту від 26 травня 2016 року, посилається також на Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» в редакції від 30 березня 2015 року як невід`ємну частину кредитного договору, які не підписані відповідачем (а.с.11-12).

Як вбачається з договору відступлення права вимоги № 20180730 від 30 липня 2018 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір, за яким право вимоги за кредитними договорами було відступлено на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (а.с.17-20).

За нормами статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини 1 і 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи

у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця

в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення

у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним

з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу

у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу)».

Разом з тим, суд першої інстанції вищевикладеного не врахував, не взяв до уваги, що кредитний договір був укладений 26 травня 2016 року на строк у 12 місяців, та відповідно до графіку платежів погашення кредиту мало здійснюватися щомісячними платежами, при цьому останній платіж мав здійснюватися 31 травня 2017 року, однак позивач 15 червня 2016 року здійснив лише один платіж на суму 1388, 80 грн., та у подальшому не здійснював жодних платежів, через що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування починається після невиконання чи неналежного виконання позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу, а внесення позичальником чергового платежу свідчить про визнання лише певної частини зобов`язання (чи періодичного платежу) та не стосуються перебігу строку позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу, та враховуючи, що позивач звернувся до суду 29 серпня 2019 року, місцевий суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову повністю з підстав пропуску строку позовної давності по тим платежам, строк позовної давності по яким ще не сплив, тобто по періодичним щомісячним платежам з 31 серпня 2016 року згідно узгодженого графіку платежів.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як зазначалося, позивач, пред`являючи вимоги про стягнення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути зокрема заборгованість за відсотками, платою за управління кредитом, а також пенею, та мотивуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування цих сум, крім самого розрахунку заборгованості посилався на Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» в редакції від 30 березня 2015 року як невід`ємну частину кредитного договору, та в яких визначені умови кредитування ТОВ «ФК «ЦФР».

При цьому, надані позивачем Умови отримання кредитів не містять підпису відповідача, і матеріали справи також не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про надання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили такі умови.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» могли змінюватися, і кредитор міг додати до позовної заяви роздруківку цих Умов у будь-якій редакції.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» та відсутність у них підпису відповідача, ці Умови не можуть розцінюватися як погоджені умови укладеного між сторонами кредитного договору, тому посилання позивача на ці умови не ґрунтується на вимогах закону.

При цьому згідно з шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно з абзацом 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Враховуючи викладене, оскільки кредитний договір був укладений 26 травня 2016 року з кінцевим строком кредитування до 31 травня 2017 року з обов`язком сплати щомісячних платежів, відповідач здійснив останню сплату 15 червня 2016 року, а позивач звернувся до суду 29 серпня 2019 року, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню кредитна заборгованість у межах трирічного строку позовної давності за платежами з 31 серпня 2016 року, а позовні вимоги про стягнення заборгованості за платежами з 26 травня 2016 року по 01 серпня 2016 року задоволенню не підлягають з підстав спливу строку позовної давності для пред`явлення позову за цими вимогами.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до графіку платежів з 31 серпня 2016 року по 31 травня 2017 року (у межах строку позовної давності) відповідачем мало бути сплачено 517, 13 грн. відсотків річних за кредитом, однак позивачем нараховано 2514, 06 грн. заборгованості за відсотками, що не відповідає матеріалам справи, умовам укладеного кредитного договору, при цьому нарахування відсотків річних після закінчення строку дії кредитного договору забороняється.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості було сплачено 1388, 80 грн., з яких 935, 34 грн. позивачем було зараховано в рахунок погашення за тілом кредиту, 328, 90 грн. було зараховано в рахунок боргу за плату по управлінню кредиту (щомісячних процентів), 124, 56 грн. було зараховано в рахунок погашення річних процентів.

За таких обставин, оскільки умови кредитного договору щодо нарахування щомісячних платежів у розмірі 2,99 % (плати за управління кредитом) є нікчемними, то 328, 90 грн., зарахованих позивачем на покриття боргу в цій частині, має враховуватися в рахунок погашення заборгованості за річними відсотками, які, як зазначалося, згідно графіку платежів у межах позовної давності складають 517, 13 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9 271, 57 грн. та за річними відсотками у розмірі 188, 23 грн. (517,13 - 328, 90=188,23) у межах трирічного строку позовної давності, а позовні вимоги про стягнення решти заборгованості за тілом кредиту та відсотками річних, а також пені, задоволенню не підлягають, оскільки заявлені поза межами строку позовної давності.

Крім того, позовні вимоги про стягнення щомісячних процентів (плати за управління кредитом) у розмірі 8 208, 71 грн. задоволенню також не підлягають, оскільки такі відсотки встановлені як плата за дії, які кредитодавець здійснює на власну користь, що суперечить вимогам закону, крім того, у договорі не зазначено, які саме послуги за вказану плату надавалися відповідачу як позичальнику, через що вимога позивача про стягнення з боржника заборгованості з плати за управління кредитом ґрунтується на нікчемній умові укладеного з кредитодавцем кредитного договору, тому ці позовні вимоги не ґрунтуються на законі.

Посилання представника ТОВ «ФК «ЄАПБ» на те, що позичальник погодився з умовами кредитного договору, зокрема і щодо стягнення плати за управління кредитом, через що такі кошти підлягають стягненню з відповідача, колегія суддів відхиляє, оскільки ці умови кредитного договору є нікчемними відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи представника ТОВ «ФК «ЄАПБ» про те, що позичальнику було надано саме 11 000, 00 грн. кредиту, колегія суддів також відхиляє, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачу було надано фактично 10 000, 00 грн. кредитних коштів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 9459, 80 грн., а у задоволені інших позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 259, 369, 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (код ЄДРПОУ - 35625014) заборгованість за кредитним договором № від 26 травня 2016 року у розмірі 9 271 грн. 57 коп. та 188 грн. 23 коп. - відсотків річних, разом - 9 459 (дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) грн. 80 коп., а також 1 680 грн. 87 коп. судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: