Справа № 472/1316/20
Провадження №2/472/85/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 червня 2021 року смт. Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
судового засідання - Горбаненка А.О.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Венделя О.М.,
відповідача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №3 смт. Веселинове цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
03 грудня 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Позивач обгрунтовує позов тим, що вона є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В зазначеному будинку за її згодою зареєстрована відповідач ОСОБА_1 , яка доводиться їй колишньою невісткою, оскільки перебувала в зареєстрованих шлюбних відносинах із її сином - ОСОБА_3 . Шлюб між ними було розірвано 10.09.2020 року. В даному будинку вони проживали декілька місяців, а з лютого-березня 2013 року перейшли проживати і постійно проживали за адресою: АДРЕСА_2 .
Своїх особистих речей відповідачка у будинку не залишила, щодо сплати комунальних послуг або підтримання житла в належному стані не цікавиться, з 2013 року в будинку не проживає.
Реєстрація відповідача порушує її права як власника будинку розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в зв`язку з чим вона просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Вендель О.М. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та наголосили на тому, що відповідач не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 2013 року, а тому підлягає визнанню такою, що втратила право користуватись даним будинок.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала повністю, мотивуючи це тим, що їй немає де на даний час зареєструвати нове місце проживання, проте визнала, що вона з чоловіком та дітьми проживала по АДРЕСА_2 з 2012 року по 2019 рік, а по АДРЕСА_1 була зареєстрована, вона приходила з чоловіком та дітьми в гості до своєї свекрухи - позивачки ОСОБА_2 .
Заслухавши вступне слово позивача ОСОБА_2 , представника позивача - адвоката Венделя О.М., відповідача ОСОБА_1 , показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених нею обставин, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - (а.с. 7).
В зазначеному будинку за згодою позивача зареєстрована відповідач ОСОБА_1 , яка доводиться позивачу колишньою невісткою, оскільки перебувала в зареєстрованих шлюбних відносинах із її сином - ОСОБА_3 .
Шлюб між ними було розірвано 10.09.2020 року, що підтверджується заочним рішенням Веселинівського районного суду від 10.09.2020 року, яке набрало законної сили 13.10.2020 року.
В даному будинку відповідач та син позивача проживала декілька місяців, а з лютого-березня 2013 року перейшли проживати і постійно проживали за адресою: АДРЕСА_2 .
Своїх особистих речей відповідачка у будинку не залишила, щодо сплати комунальних послуг або підтримання житла в належному стані не цікавиться, продовжує проживати за іншою адресою.
Вказаний факт підтверджений сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів:
- довідкою Веселинівської селищної ради №3745 від 01.12.2020 року (а.с. 11), відповідно до якої ОСОБА_1 дійсно за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 не проживає;
- показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які суду показали, що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає і ніколи не проживала.
- показання свідка ОСОБА_5 , яка суду показала, що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 не проживала, вона з її братом ОСОБА_3 з 2013 року постійно проживали в будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказані обставини підтверджені в судовому засіданні і самою відповідачкою ОСОБА_1 , яка суду пояснила, що вона дійсно з 2012 - 2013 року проживала за адресою: АДРЕСА_2 .
Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку позивача перешкоджає останній вільно володіти та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому вона звернулася до суду за захистом своїх прав.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.
Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи може здійснюватись, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.
З матеріалів справи вбачається, що вселилася відповідачка в спірне жиле приміщення як дружина сина позивачки, а позивачка як власник цього майна надала право відповідачці користуватись ним саме у зв`язку із існуванням фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Між тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка проживала однією сім`єю із власницею спірного будинку, вела з нею спільне господарство, мала спільний сімейний бюджет та була пов`язана спільним побутом, тобто, не підтверджено, що була членом її сім`ї.
Тому право користування спірним будинком позивачки у відповідачки виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Згідно з приписами пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 320/6081/16, від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17, від 06 березня 2019 року у справі № 319/1589/17, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц.
З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка користувалась спірним жилим приміщенням зі згоди позивачки під час дії сервітуту, та такі обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що право користування ОСОБА_1 чужим майном - будинком ОСОБА_2 - також припинилось, а тому існують всі підстави для задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просила в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, враховуючи, що позов задоволено, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 840,80 грн. судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , уродженку с. Степове Миколаївського району Миколаївської області, такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , яка проживає за ажресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.
Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Веселинівський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 11 червня 2021 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області Л.О. Орленко