Справа №522/4046/21
Провадження № 2/522/5826/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Бойко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та примусово зняти його з реєстраційного обліку по вказаній квартирі.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 2012 року належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 . Наразі, по вказаній квартирі зареєстрована сама ОСОБА_1 , її син ОСОБА_3 , її донька - ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 . При цьому, останній в квартирі не мешкає понад вісім років, а його місце знаходження позивачеві невідоме.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2014 року було встановлено факт проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_2 в період з серпня 2005 року по березень 2013 року, а квартиру АДРЕСА_2 визнано спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_2 .

Однак, оскільки відповідач своє право власності на квартиру не зареєстрував, позивач вважає себе єдиним законним власником зазначеної квартири та враховуючи створення їй відповідачем перешкод у користуванні квартирою, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 10.03.2021 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 12.05.2021 року.

12.05.2021 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 15.06.2021 року.

У судове засідання 15.06.2021 року відповідач не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності доходить наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу реєст.№ 356 від 17.03.2012 року, ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвала 21.03.2012 року своє право власності на вказану квартиру.

Згідно відомостей №Ф1-32272-ф/л Департаменту надання адміністративних послуг ОМР в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 з 07.07.2012 року, ОСОБА_3 з 07.07.2012 року, ОСОБА_2 , з 30.05.2012 року, ОСОБА_4 з 07.07.2012 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2014 року по справі № 522/14306/13-ц, встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з серпня 2005 року по березень 2013 року. Визнано спільно нажите майно з серпня 2005 року по березень 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільною сумісною власністю, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Позивач посилається на те, що ОСОБА_2 не зареєстрував своє право власності на частину вказаної квартири, а отже лише вона є власником вказаної квартири, та оскільки подальша реєстрація відповідача по вказаній квартирі, де він не мешкає більше восьми років, створює для позивача, як власника, перешкоди, остання просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, відносини власника майна та членів його сім`ї щодо користування квартирою власника врегульовані наступними нормами.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому, суд враховує те, що згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Пункт 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, за змістом наведених норм державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в Постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.

Згідно до ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Будь-якого письмового договору щодо майна набутого за час сумісного проживання однією сім`єю між сторонами не укладалося.

Тобто, оскільки право власності ОСОБА_2 на частину спірної квартири набуте саме на підставі положень Сімейного кодексу України, що визнано судом у відповідному рішенні, то відсутність державної реєстрації даного права власності не відміняє цього права власності, а отже ОСОБА_2 , як співвласник спірної квартири, не може бути позбавлений права володіння, користування чи розпорядження належним йому нерухомим майно не залежно від того, мешкає він у вказаній квартирі чи ні, а відтак, не може бути визнаний таким, що втратив право користування своєю квартирою, а значить позов ОСОБА_1 має бути залишений без розгляду.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, то у разі залишення позову без задоволення судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 16.06.2021 року.

Суддя: В.Я. Бондар