Номер провадження: 22-ц/813/7327/21
Номер справи місцевого суду: 522/544/20
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Артеменко І. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря: Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суд м. Одеси від 17 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

встановив:

27 січня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Свої позовні вимоги мотивували тим, що ОСОБА_1 був посередником (агентом) між «Hazeninternationaltrading» та ПАТ «Ічнянський молочно - консервний комбінат» у здійсненні переговорів та організації поставки молочних консерв, між якими було укладено Контракт міжнародний купівлі - продажу №12/03-18 від 13.03.2018 року. За умовами вищезазначеного контракту ПАТ «Ічнянський молочно-консервний комбінат» мав здійснити поставку 20.868 тон згущеного молока вартістю 20304 доларів США. Розрахунок з ПАТ «Ічнянський молочно-консервний комбінат» повинен був бути здійснений в два етапи - 30%, що складало 6000 доларів США і було сплачено 27.03.2018 року, а решту 70% необхідно, що складало 14204 доларів США, потрібно було сплатити перед відправленням товару. На час оплати 70%, зі слів позивачів, підприємство «Hazen international trading» не мало достатньо активів щоб здійснити розрахунок. ОСОБА_1 зазначає, що мав при собі грошові готівкові кошти в гривневому еквіваленті, проте, враховуючи особливості валютного регулювання в Україні, він не мав змоги розрахуватись від імені підприємства «Hazen international trading» із ПАТ «Ічнянський молочно-консервний комбінат»,а тому йому для розрахунку потрібна була третя особа - юридична особа нерезидент, яка здійснить розрахунки за вказаним договором віл імені «Hazen international trading».

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у своєму позові посилались на те, що сусід по торговому місцю на ринку «Барабашова» ОСОБА_5 порекомендував їм звернутися до посередника ОСОБА_6 , який проживає в місті Одеса та має у власності фірми-нерезиденти, і за комісійну винагороду у розмірі 185 доларів США допоможе з розрахунками за Контрактом міжнародної купівлі - продажу №12/03-18 від 13.03.2018 року. Позивачі проводили переговори з ОСОБА_6 щодо вищезазначених розрахунків за номерами телефону НОМЕР_1 , НОМЕР_2 здебільшого із використанням месенджера WhatsApp. Саме у такий спосіб, зі слів позивачів, вони отримали дані банківської картки ПАТ КБ «ПриватБанк» за номером карткового рахунку НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_4 .

Позивачі зазначають, що саме 10.04.2018 року на вищезазначений картковий рахунок ними була зарахована сума коштів у розмірі 373920,00 грн. через касу відділення ПАТ КБ «ПриватБанк». На підтвердження вищезазначеного ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надали суду копії банківських квитанцій на суму 213920,00 грн. та 160000,00 грн. Зі слів позивачів вищезазначені суми мали бути використані як розрахунок за Контрактом міжнародної купівлі-продажу № 12/03-18 від 13.03.2018 року та комісійна винагорода посередника ОСОБА_6 .

Зі слів позивачів, за вищезазначеними домовленостями, оплати від імені підприємства «Нazen international trading» на розрахунковий рахунок ПАТ «Ічнянський молочно-консервний комбінат» так здійснені і не були, а посередники ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перестали виходити на зв`язок. Лише 19.04.2018 року позивачами було начебто отримано повідомлення від посередників зі скріншотом зображення підтвердження платежу в міжнародній системі грошових переказів (Swift) у розмірі 14200 доларів США, який за переконаннями позивачів був підробленим. Жодних грошових коштів протягом 10.04.2018 року і до 19.04.2018 року за даними позивачів ПАТ «Ічнянський молочно-консервний комбінат» (L.L.C. Proviant) не отримало. Враховуючи зазначене, підприємством «Hazen international trading» згодом було самостійно здійснено оплату за Контрактом міжнародної купівлі - продажу № 12/03-18 від 13.03.2018 року.

Позивачами зазначено, що ними проводилось досудове врегулювання спору у вигляді переговорів з посередниками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Проте, такі переговори не дали результатів, оскільки посередники ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відмовилися здійснити повернення позивачам грошових коштів в сумі 373 920,00 грн.

06.07.2018 року одним з позивачів, ОСОБА_1 , було оформлене звернення до Київського відділу поліції ГУ НП в Харківській області щодо незаконного заволодінням його грошовими коштами шахрайським, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки. Заяву ОСОБА_1 було внесена до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0002916 від 07.07.2018 року з кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. У подальшому ОСОБА_1 було визнано потерпілим у даному кримінальному провадженні про що до позовної заяви було додано довідку Київським відділом поліції в Харківській області.

У позовній заяві міститься твердження позивачів про те, що вони стали жертвами шахрайських дій з боку відповідача, ОСОБА_4 , який у змові з іншими особами, обманним шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки отримав належні позивачам грошові кошти у сумі 373 920 грн., пообіцявши надати послуги із посередництва у придбанні продовольчих продуктів ПАТ «Ічнянський молочно-консервний комбінат», шляхом внесення оплати за Контрактом міжнародної купівлі - продажу № 12/03-18 від 13.03.2018 року.

Рішенням Приморського районного суд м. Одеси від 17 лютого 2021 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів було відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.01.2020 року, а саме арешт на грошові кошти у сумі 373 920 грн., які належать ОСОБА_4 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та знаходяться на картковому рахунку № НОМЕР_3 відповідного рахунку у АТ КБ «ПриватБанк».

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суд м. Одеси від 17 лютого 2021року та постановлення нового, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

01 червня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , а оскаржуване рішення Приморського районного суд м. Одеси від 17 лютого 2021 року залишити без змін.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, заслухавши доповідача, представника ОСОБА_10 , ОСОБА_1 - ОСОБА_11 , а також представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 , колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не було доведено відсутність правової підстави набуття відповідачем грошових коштів у заявленому розмірі 373 920,00 грн., не надано жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання, а отже позовні вимоги є необґрунтованими, судом першої інстанції також застосовано висновок Верховного Суду, викладений у постанові в 30.08.2018 року по справі № 334/2517/16-ц.

У частинах 1,2, 5 ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.04.2018 року ОСОБА_3 , ІПН: НОМЕР_4 , зробив платіж на суму 160000,00 грн., на рахунок отримувача № НОМЕР_5 , отримувач ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 11.11.2019 року №80PKL6VVM24T6K8M та примірником клієнта заяви на переказ готівки від 10.04.2018 року, в якому зазначено призначення платежу «надходження готівки з платіжної картки».

Відповідно довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 06.11.2019 року №FVQ4MSIKMEK1SGA8 10.04.2018 року ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_6 , проводив платіж в розмірі 213920,00 грн., на картку № НОМЕР_5 клієнта ОСОБА_4 , в якому зазначено призначення платежу «надходження готівки з платіжної картки».

Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на те, що відповідне перерахування коштів було поверненням готівкових коштів, які раніше ОСОБА_4 , надав ОСОБА_12 та ОСОБА_1 у якості поворотної фінансової допомоги на їх особисті потреби.

У відповідності до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини другої, третьої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14 та постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 668/7704/15-ц (провадження № 61-14244св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Представник відповідача посилається на наявність правових підстав щодо отримання коштів, так як ці кошти є поверненням готівкових коштів, які раніше ОСОБА_4 , надав ОСОБА_12 та ОСОБА_1 у якості поворотної фінансової допомоги на їх особисті потреби.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Хоча відповідач із зазначеними доказами не погодився та наголошував на наявності правових підстав щодо отримання ним коштів, оскільки ці кошти були поверненням готівкових коштів, які раніше ОСОБА_4 надав ОСОБА_12 та ОСОБА_1 у якості поворотної фінансової допомоги на їх особисті потреби, проте належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин та взагалі знайомства позивачів із відповідачем, ані протягом розгляду даної справи у суді першої інстанції, ані у суді апеляційної інстанції надано не було, навпаки наголошував на тому, що факт його знайомства із позивачами доказування не потребує.

Суд першої інстанції вищенаведеного не врахував. Окремо апеляційний суд зауважує, що позиція сторони відповідача не може ґрунтуватись виключно на запереченні обставин та відповідних ним доказів, а кожне з заперечень повинно так само доводитись ним належними та допустимими доказами.

Зважаючи на наведене, доводи відповідача (продубльовані ним у відзиві на апеляційну скаргу) про недоведеність позову зводяться виключно до недоведених припущень. Відповідач під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не надав доказів на спростування доводів позивача та на підтвердження власних заперечень проти позову.

В той час як наявні в матеріалах справи довідки банку від 11.11.2019 року №80PKL6VVM24T6K8M та від 06.11.2019 року №FVQ4MSIKMEK1SGA8 свідчать про переведення позивачами та отримання відповідачем спірних грошових коштів.

Тож, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачі довели обставини, з якими закон пов`язує можливість стягнення з відповідача зайво отриманих коштів, оскільки нарахована сума не є заробітною платою, перераховувалась особисто ОСОБА_14 та ОСОБА_1 , між сторонами відсутні договірні, робочі чи інші стосунки, які б свідчили про наявність взаємних прав та обов`язків. Доводи представника відповідача не містять посилання на належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність правових підстав для переказу коштів з боку позивача так само як й наявність визначених законодавством правовідносин між сторонами. Встановлені судом обставини свідчать про те, що кошти були перераховані позивачами на банківську картку, що належить відповідачу без зазначення призначення платежу, що свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами, без наявності правових підстав, а також про те, що перераховані кошти є безпідставно отриманими відповідачем.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що позивачами не доведено факту набуття ОСОБА_4 грошових коштів безпідставно, внаслідок помилки їх перерахування, не звернув уваги на те, що кошти були перераховані позивачем на банківську картку, що належить відповідачу без зазначення призначення платежу, що свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами, без наявності правових підстав, а також про те, що перераховані кошти є безпідставно отриманими відповідачем.

У зв`язку із наведеним апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 та ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів не відповідає як нормам матеріального права, так і принципу справедливості правосуддя, у зв`язку із чим таке рішення не може вважатися законним і підлягає скасуванню

Щодо посилань суду першої інстанції на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30.08.2018 року по справі № 334/2517/16-ц, відповідно до якого майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України, апеляційний суд звертає увагу, що таке застосування практики верховного суд у даній справі було недоречним, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Втім, матеріали справи не містять, у порушення ст. 12, 76, 77, 80, 81 ЦПК України жодних доказів існування, або передумов для існування між сторонами договірних правовідносин.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови, згідно якої позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід задовольнити.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 4000 грн (1600 грн + 2400 грн) та на користь ОСОБА_1 слід стягнути 5348 грн (2139,20 грн + 3208,80 грн), як того вимагає ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суд м. Одеси від 17 лютого 2021 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , грошові кошти в розмірі 160 000 грн (сто шістдесят тисяч гривень).

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , грошові кошти в розмірі 213 920 грн (двісті тринадцять тисяч дев`ятсот двадцять гривень).

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , судовий збір, сплачений за подання до суду позову, а також за подання апеляційної скарги у загальному розмірі 4000 грн (чотири тисячі гривень).

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , судовий збір, сплачений за подання до суду позову, а також за подання апеляційної скарги у загальному розмірі 5348 грн (п`ять тисяч триста сорок вісім гривень).

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 14 червня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду І.А. Артеменко

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький