Справа № 161/7201/21 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/1289/21 Категорія: 30 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Бовчалюк З. А., Шевчук Л. Я.,

секретаря Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про витребування безпідставно отриманих активів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 поданої від його імені ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року позивач ОСОБА_3 через свого представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, на обґрунтування якої зазначив, що 26.10.2011 року в процесі узгодження купівлі-продажу садиби у с. Довгів позивач сплатив відповідачу 64720 грн, про що складено відповідну розписку. 10.04.2013 року ОСОБА_4 відчужив у його користь садибу - житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,21 га (кадастровий № :01:001:0045), на котрій він знаходиться (далі -садиба). Дана садиба ним була придбана для ОСОБА_5 . При цьому в момент укладення відповідних договорів купівлі-продажу відповідач отримав кошти в сумі 59012 грн, з яких: 35000 грн за житловий будинок та 24012 грн за земельну ділянку. Під час узгодження та укладення вказаних вище договорів, ОСОБА_4 запевняв його, що до нього також переходять усі права на землю для ведення особистого селянського господарства площею 0,5 га (далі - земельна ділянка), передавши дану землю у фактичне користування. При цьому, він повідомляв відповідачу в присутності багатьох свідків, що саме перехід у його власність земельної ділянки було основною умовою укладення договору купівлі-продажу садиби, а тому не вимагав у нього повернення коштів згідно розписки від 26.10.2011 року. Після проведення робіт по визначенню меж земельної ділянки, яка розміщена суміжно із садибою, йому стало відомо, що в момент укладення договорів купівлі-продажу, відповідач оформив право власності на земельну ділянку і для переходу до нього прав на цю землю її необхідно не приватизувати, а придбати у відповідача. Крім того, ОСОБА_4 заявляв про намір відчужити цю землю виключно для осіб, котрі були посередниками при укладенні договорів купівлі-продажу садиби. Зазначене свідчить, що отримані відповідачем грошові кошти в сумі 64720 грн за розпискою від 26.10.2011 року останній набув без жодних правових підстав. У позасудовому порядку вирішити спір не виявилося за можливе, оскільки ОСОБА_4 не виходить на зв`язок. При цьому, відповідач отримав від нього вимогу про повернення безпідставно набутих коштів, строк виконання якої сплинув 24.04.2018 року, а тому в даному випадку вважає за необхідне також нарахувати йому штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язань. Враховуючи наведене, просить суд стягнути із ОСОБА_4 на свою користь 101880 грн, з яких: 64720 грн - безпідставно набутих коштів згідно розписки від 26.10.2011 року, 24475 грн - пені та 12685 грн - інфляційних збитків, які нараховані на за період з 25.08.2018 року (з дати виникнення прострочення зобов`язання) по 16.04.2021 року (дати звернення до суду з даним позовом).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , про витребування безпідставно отриманих активів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що висновки суду суперечать нормам матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, представника відповідача, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку, що стороною позивача не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які у свої сукупності давали б правові підстави для висновку, що ОСОБА_4 без достатньої правової підстави набув та утримав у себе грошові кошти в розмірі 64720 грн, які належать ОСОБА_3 з урахуванням того, що позовні вимоги про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 пені та інфляційних збитків, нарахованих на суму основного зобов`язання є похідними від позовної вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 26.10.2011 року відповідач ОСОБА_4 склав розписку, якою підтвердив факт отримання від ОСОБА_3 64720 грн. за будинок в с. Довгів (а.с. 6).

10.04.2013 року між ОСОБА_4 , як продавцем та ОСОБА_5 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Кудим Р.А. та зареєстрований в реєстрі за № 195. За умовами даного договору, продавець відчужив, а покупець набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,21 га, кадастровий № :01:001:0045. Вартість вказаного житлового будинку визначена сторонами в сумі 35000 грн (а.с. 11-12).

Крім того, 10.04.2013 року між ОСОБА_4 , як продавцем та ОСОБА_5 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Кудим Р.А. та зареєстрований в реєстрі за № 196. За умовами даного договору, продавець відчужив, а покупець набула у власність земельну ділянку площею 0,21 га, кадастровий № :01:001:0045, яка знаходиться у с. Довгів Горохівського р-ну Волинської обл. та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вартість вказаного житлового будинку визначена сторонами в сумі 35000 грн (а.с. 13-14).

Зз Витягів із Державного реєстру прав на нерухоме майно № 2247264 та № 2251953 від 10.04.2013 року, приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Кудим Р. А. на підставі вищевказаних Договорів купівлі-продажу було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 (а.с. 9-10).

В позові ОСОБА_3 зазначив, що невід`ємною частиною зазначених вище договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 10.04.2013 року була усна домовленість про перехід від ОСОБА_4 до нього права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,5 га, яка розташована в с. Довгів Горохівського р-ну Волинської обл. та є суміжною із придбаною земельною ділянкою площею 0,21 га, кадастровий № :01:001:0045.

Сторона позивача вважає, що передані ОСОБА_4 кошти згідно розписки від 26.10.2011 року в розмірі 64720 грн, були отримані ним без наявних на те правових підстав, оскільки такі передавалися в рахунок відчуження останнім належної йому земельної ділянки площею 0,5 га, яка розташована в с. Довгів Горохівського р-ну Волинської обл., яке не відбулося.

В ході розгляду справи судом представнику позивача були роз`яснені положення ст. 81 ЦПК України, в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 суду повідомив, що він не буде надавати інших доказів окрім тих, які містяться в матеріалах справи, оскільки на його переконання їх обсяг дає можливість достовірно встановити факт набуття ОСОБА_4 коштів згідно розписки від 26.10.2011 року в розмірі 64720 грн, без достатньої правової підстави.

Зі змісту письмової розписки ОСОБА_4 від 26.10.2011 року, останній підтвердив факт отримання від ОСОБА_3 64720 грн за житловий будинок в с. Довгів (дослівно «за хату»).

Будь-яких доказів того, що вищевказані кошти отримані ОСОБА_4 в рахунок усних домовленостей про відчуження ним земельної ділянки площею 0,5 га, яка розташована в с. Довгів Горохівського р-ну Волинської обл. на користь ОСОБА_3 , дана розписка не містить.

При цьому, стороною позивача належними та допустимим доказами не була спростована та обставина, що кошти в сумі 64720 грн були отримані відповідачем в рахунок відчуження майна, яке було предметом договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 10.04.2013 року.

Під час розгляду справи представником позивача особисто визнано ту обставину, що після отримання ОСОБА_4 коштів згідно письмової розписки від 26.10.2011 року ОСОБА_3 почав користуватися садибою, а договори укладалися із співмешканкою позивача ОСОБА_5 .

Також встановлено, що ОСОБА_3 посилався на ту обставину, що між ним та ОСОБА_4 було досягнуто усної домовленості про перехід від ОСОБА_4 до нього права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,5 га, яка розташована в с. Довгів Горохівського р-ну Волинської обл., яка відбулася в присутності багатьох свідків, заяви про виклик котрих позивач мав намір подати додатково (у випадку невизнання такої обставини відповідачем).

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (ст. ст. 1212-1215 ЦК України).

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру (не договірного) безпосередньо між власником та володільцем майна.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положеннями ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.268 ч.ч.4, 5, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 поданої від його імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021року.

Головуючий

Судді :