Справа № 159/3889/20 Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/214/21 Категорія: 72 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Данилюк В.А.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 ,

представника третьої особи ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовує тим що з відповідачем у справі він перебуває у зареєстрованому шлюбі з 03 січня 2018 року. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В березні 2020 року відповідач забрала сина ОСОБА_6 та залишила позивача з сином ОСОБА_5 . 07.06.2020 відповідач привезла сина ОСОБА_6 та залишила позивача з дітьми. Далі відповідач дітьми не цікавилася, не виховувала їх і не утримувала.

Просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітніх синів ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітніх синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є недоцільним та таким, що суперечить інтересам дітей. Судом враховано, що відповідач заперечує проти позбавлення її батьківських прав та таке позбавлення не буде відповідати меті захисту інтересів дітей.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 03.01.2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час є розірваним ( а.с. 11).

Від спільного подружнього життя у сторін є двоє малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Висновком опікунської ради виконавчого комітету вказано про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківський прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Допитані в суді першої інстанції свідки ствердили, що у сім`ї позивача та відповідача, з березня 2020 року почалися негаразди, до того часу у сім`ї все було добре.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. При цьому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18 (провадження № 61-19550св19), від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 (провадження № 61-12144св20) та ін.

Надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи та врахувавши заперечення ОСОБА_3 проти задоволення позову, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу на неї. При цьому суд правильно не погодився із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки висновок суперечить інтересам малолітніх дітей та є недостатньо обґрунтованим. Крім того, альтернативні заходи реагування держави до відповідача належним чином не вживалися, а позбавлення батьківських прав тягне за собою серйозні правові наслідки, як для матері так і для дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Покликання позивача, як на підставу задоволення позову виключно на висновок органу опіки та піклування Поворської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , колегія суддів вважає безпідставним та необґрунтованим.

За змістом даного висновку вбачається, що такий зроблений виключно на підставі пояснень позивача, при його складені враховані житлові умов позивача, його характеристики та письмові пояснення сусідів позивача.

У висновку відсутні відомості щодо заходів, які приймалися Службою у справах дітей для з`ясування причин невиконання ОСОБА_3 батьківських обов`язків.

При цьому як з`ясовано у ОСОБА_3 особисто не відбирались пояснення при складені згаданого висновку, не встановлювались взаємовідносини, що виникли між нею, як матір`ю та малолітніми синами. При цьому ОСОБА_3 суду пояснила, що у зв`язку з напруженими стосункам сім`ї вона вимушена була залишити помешкання, однак про дітей не забуває навпаки найшла роботу винайняла житло та планує забрати дітей.

Твердження апелянта про те, що малолітні діти не пам`ятають матері, свідчать не лише про те, що відповідач рідко бачиться з дітьми, але й про ту обставину, що батько дітей, з який на даний час в силу обставин, що склалися між бувшим подружжям, проживають діти не вчиняє необхідних дій по вихованню малолітніх синів в дусі поваги до матері, як це передбачено ст. 55 СК України.

Окрім того, в суді апеляційної інстанції позивач ствердно вказав, що не в залежності від зміни поведінка матері по відношенню до своїх синів він наполягатиме на позбавленні її батьківських прав щодо них.

Таке відношення позивача до ситуації , що склалася лише підтверджує ту обставину, що основної причиною непорозумінь між сторонами та дітьми є складні стосунки між бувшим подружжями та їх небажання знайти компроміс в спільному вихованні малолітніх дітей.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає даний висновок необґрунтованими та однобокими, таким який не відображає реальних обставин щодо виконання ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітніх синів.

Матеріали справи не містять належних, допустимих та беззаперечних доказів, які б характеризували ОСОБА_3 як особу, яка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, або ж негативно відноситься до синів.

Апеляційний суд наголошує, що альтернативні заходи реагування держави до відповідача не вживалися, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для матері так і для дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Апеляційний суд наголошує, що самі по собі неприязні стосунки між батьками та недосягнення ними згоди щодо порядку і способу участі у вихованні дитини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Враховуючи наведене суд першої інстанції повно та всебічно дослідив надані докази, правильно встановив обставини справи, з`ясував характер правовідносин сторін та норми права, які їх регулюють та дійшов правильного висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків та свідомого нехтування ним своїми обов`язками, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення, в оскаржуваній частині, та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: