Провадження №22-ц/812/377/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 лютого 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю представників: позивача ОСОБА_1 - адвоката Шуфріча І.Ю., відповідача ОСОБА_2 - адвоката Зотікова С.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/3399/20 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Зотікова Сергія Євгеновича на рішення, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Кокорєва Вячеслава Валентиновича у приміщенні цього суду 08 грудня 2020 року, повний текст якого складений 15 грудня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и л а :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Позов мотивовано тим, що у справі за його позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів 05 червня 2019 року Ленінським районним судом м. Миколаєва було ухвалено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 2238069 грн. 63 коп. та судовий збір у розмірі 8810 грн. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року вказане рішення було скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року було скасовано постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року та залишено в силі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2019 року Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17620 грн. на відшкодування судового збору, сплаченого позивачем за подання касаційної скарги. ОСОБА_1 зазначив також, що на день звернення до суду відповідач добровільно не сплатив заборгованість за рішенням суду.

Посилаючись на викладене, а також на те, що за період з 01 травня 2018 р. 3% річних з суми заборгованості складають 144680 грн. 42 коп. та 255715 грн. 17 коп. інфляційних витрат, а всього 400395 грн. 59 коп., позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму на підставі положень статті 625 ЦК України.

Представник відповідача надав до суду відзив, яким позовні вимоги визнав частково. Посилався, що відповідач тільки 28 травня 2020 р. дізнався про обов`язок повернути позивачу грошові кошти, визнав позов в частині інфляційних витрат та 3 % річних за період з 28 травня 2020 року до 25 червня 2020 року. Вказував, що до цього моменту заборгованість була спірною, тому за цей період нарахування є безпідставним.

В судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача просив частково задовольнити позовні вимоги, а саме стягнути інфляційні витрати та 3% річних за період з 28 травня 2020 року до 25 червня 2020 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2020 року позовні вимоги задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних та інфляційні втрати в розмірі 400395 грн. 59 коп., з яких 144680 грн. 42 коп. - три відсотки річних та 255715 грн. 17 коп. інфляційні втрати.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4003 грн. 96 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів задоволено. Присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 2238069 грн. 63 коп., зокрема: за 2015 рік - 816200 грн. 00 коп.; за 2016 рік - 1274130 грн. 84 коп.; за 2017 рік - 147738 грн. 79 коп. та судовий збір у розмірі 8810 грн. 00 коп.

Враховуючи компенсаційний характер визначених статтею 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат суд дійшов висновку, що моментом виникнення прострочення є момент отримання відповідачем повідомлення від позивача про безпідставність набуття грошових коштів, незалежно від оспорювання цього відповідачем.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Адже інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України.

Суд не погодився з доводами представника відповідача про те, що про необхідність повернення позивачу грошових коштів в сумі 2 238 069,63 грн. відповідачу стало відомо лише 28 травня 2020 року, оскільки на адресу відповідача була направлена вимога про повернення грошових коштів від 13 квітня 2018 року. Факт направлення вказаної вимоги підтверджується копією опису та копією квитанції від 13 квітня 2018 року, тому до стягнення з відповідача підлягає три відсотки річних та інфляційні втрати в розмірі 400395 (чотириста тисяч триста дев`яносто п`ять) грн. 59 коп., у тому числі: 144680,42 грн. три відсотки річних; 255715,17 грн. інфляційні втрати.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Зотіков С.Є. вказує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим в частині періоду, за який стягнуті 3% річних та інфляційні витрати та відповідно - їх розміру, просить скасувати рішення та постановити нове, яким стягнути з відповідача кошти за період з 28 травня 2020 року по 25 червня 2020 року у розмірі 9796 грн. 14 коп., з яких 5320 грн. - 3% річних та 4476 грн. 14 коп. інфляційних витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виходячи з обставин справи, наявності невирішеного судового спору між сторонами в період з травня 2018 року по 09 жовтня 2019 року їх правовідносини були спірними, а з 09 жовтня 2019 року набрала законної сили постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до якої відповідач не мав обов`язку повертати гроші. Постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 11 березня 2020 року прийнята у письмовому провадженні без виклику сторін, в матеріалах справи відсутні відомості отримання відповідачем цієї постанови суду до 25 червня 2020 року. Тому до 27 травня 2020 року (день отримання постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження) відповідач не знав про обов`язок щодо повернення грошових коштів, прострочення відповідача почалося з 28 травня 2020 року. Також у скарзі звернуто увагу на можливість з урахуванням обставин справи зменшити суму 3% річних, так як стягнення їх у повному розмірі буде несправедливим та непропорційно обтяжливим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відзив мотивований тим, що доводи та вимоги апеляційної скарги є безпідставними. Твердження відповідача про безпомилковість переказу грошових коштів не заслуговують на увагу, оскільки справа № 489/2893/18, в який Верховний Суд підтвердив безпідставність отримання грошових коштів розглянута, а твердження відповідача щодо наявності правових підстав для отримання коштів відхилені судами. Також під час розгляду цієї справи суди встановили направлення на адресу відповідача повідомлення-вимоги від 13 квітня 2018 року та вимоги про повернення грошових коштів від 13 квітня 2018 року, отримавши які відповідач дізнався про безпідставне отримання грошових коштів. Позивач звертає увагу, що чинне законодавство не пов`язує початок зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження. Щодо зменшення судом суми 3% річних, суду, на думку позивача, слід взяти до уваги, що відповідач ухиляється від сплати заборгованості, створює фіктивні заборгованості перед третіми особами. Також відповідач вводить суд в оману стосовно свого майнового стану, приховуючи своє майно та місце проживання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 2238069 грн. 63 коп., зокрема: за 2015 рік - 816200 грн. 00 коп.; за 2016 рік - 1274130 грн. 84 коп.; за 2017 рік - 147738 грн. 79 коп. та судовий збір у розмірі 8810 грн. 00 коп. (а.с. 44-47). Стягнуті судом у вказаній справі грошові суми - це безпідставно отримані ОСОБА_2 кошти (загалом 2229172 грн. 12 коп.), які ОСОБА_1 помилково перераховував зі свого карткового рахунку на рахунок відповідача за період з 03 червня 2015 року по 28 листопада 2017 року.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2019 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено (а.с 48-50).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року постанова Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року була скасована, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2019 року - залишено в силі (а.с. 32-37).

25 червня 2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату 3 % річних та інфляційних витрат, що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист та копією зворотного повідомлення (а.с. 7-8).

Згідно з постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д. О. від 20 липня 2020 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 489/2893/18 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2238069 грн. 63 коп. безпідставно отриманих коштів закінчено у зв`язку із повним фактичним виконанням (а.с.51-52).

Посилаючись на те, що визначені судовими рішеннями як безпідставно отримані кошти на день звернення із позовом ОСОБА_2 не сплатив, ОСОБА_1 , звернувшись до суду з цим позовом, просив стягнути з відповідача на підставі положень статті 625 ЦК України 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційні втрати за період з 01 травня 2018 року по 25 червня 2020 року.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора, в свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц).

Крім того, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник виконав лише 20 липня 2020 року, не звільняє боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 нього Кодексу, за час прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, обставини щодо безпідставного (за відсутності правових підстав) набуття ОСОБА_2 за рахунок ОСОБА_1 протягом червня 2015 року - листопада 2017 року 2238069 грн. 63 коп. грошових коштів, переведених на картковий рахунок останнього (основне зобов`язання), встановлені у рішенні Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2019 року у справі № 489/2893/18, яким зобов`язано повернути ОСОБА_2 зазначені кошти ОСОБА_1 , і є преюдиційними відповідно до положень частини 4 статті 82 ЦПК України.

Згідно із частиною 1 статті 1212 ЦК України, якої відповідно до судових рішень у справі № 489/2893/18 врегульовані правовідносини сторін, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до аналізу положень цієї статті особа, яка отримала майно без достатньої правової підстави, зобов`язана негайно повернути це майно.

Відповідно до встановлених судами у справі № 489/2893/18 обставин, ОСОБА_2 не мав будь-яких законних правових підстав для отримання від ОСОБА_1 грошових коштів на свій картковий рахунок з червня 2015 року по листопад 2017 року в сумі 2238069 грн. 63 коп., а тому з часу отримання цих коштів він достеменно був обізнаний про безпідставність їх набуття, але кошти після їх отримання позивачеві не повернув. Ці кошти були примусово стягнуті на виконання рішення суду у липні 2020 року. Тому передбачені статтею 625 ЦК України заходи цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів у вигляді нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно можуть бути застосовані до відповідача за весь час безпідставного їх утримання.

За такого суд вірно, з урахуванням положень статті 13 ЦПК України та в межах заявлених позовних вимог, дійшов висновку про стягнення передбачених статтею 625 ЦК України нарахувань з відповідача з 01 травня 2018 року по 25 червня 2020 року.

Аргументи апеляційної скарги судом відхиляються.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що статтею 1212 ЦК України не визначений момент, коли набувач майна зобов`язаний його повернути. Так, колегія суддів вважає, що з аналізу змісту правовідносин, пов`язаних з безпідставним набуттям майна, можна дійти висновку, що у разі відсутності правових підстав обов`язок повернути майно потерпілому настає у набувача з часу отримання майна, а у випадку, коли підстава набуття майна згодом відпала - з часу настання такої події. Тому доводи представника відповідача про те, що через розгляд спору між сторонами в суді правовідносини носили спірний характер, а обов`язок з повернення безпідставно отриманих коштів виник у відповідача після відкриття виконавчого провадження з виконання рішення суду у справі №489/2893/18 (28 травня 2020 року), є помилковими. З огляду на викладене, не ґрунтується на вимогах закону та не мають правового значення також доводи апеляційної скарги про те, що спір про повернення ОСОБА_1 грошових коштів виник внаслідок умислу чи грубої необережності останнього, оскільки це не виключає обов`язок з повернення грошових коштів. Крім того, такі висновки не підтверджені наявними у справі доказах.

Щодо ухвали суду від 08 грудня 2020 року про поновлення строку подачі доказів, які були подані з відповіддю на відзив, то апеляційний суд відхиляє аргументи про її необґрунтованість. Так, поновивши за клопотанням представника позивача строк на подання доказів, суд вірно надав оцінку обставинам справи, позиціям учасників з цього приводу та дійшов висновку про задоволення клопотання, врахувавши, що необхідність подання цих доказів пов`язана з підтвердженням заперечень позивача аргументів відзиву на позовну заяву.

Щодо можливості зменшення судом суми 3% річних з урахуванням правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 щодо можливості зменшення нарахованих на підставі статті 626 ЦК України процентів за час затримки розрахунку.

Апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні передбачені законом підстави для зменшення нарахованої позивачем суми 3% від суми неповернутих відповідачем коштів, що становить 144680 грн. 42 коп.

Так, відсутні підстави для застосування правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, оскільки обставини у справі № 902/417/18, за якими сторони у договорі передбачили збільшені порівняно з положеннями статті 625 ЦК України проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, є відмінними від обставин у справі, яка переглядається, в якій між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні відносини.

Крім того, з огляду на те, що стягнута судом першої інстанції сума процентів - 144 680 грн. 42 коп. є значно меншою ніж сума безпідставно утриманих відповідачем коштів - 2238069 грн. 63 коп., а також врахувавши конкретні обставини справи, а саме тривале безпідставне використання відповідачем грошових коштів позивача, апеляційний суд вважає, що стягнення процентів річних у зазначеному розмірі не суперечить принципам розумності, справедливості та пропорційності.

Враховуючи, що рішення постановлено судом першої інстанції у відповідності з положеннями норм матеріального права та дотриманням положень процесуального закону, колегія суддів, виходячи з положень статті 375 ЦПК України, не вбачає підстав для його скасування.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, судові витрати покладаються на відповідача, а тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат апеляційним судом.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 січня 2021 року ОСОБА_2 відстрочено сплату судового збору (5858 грн. 99 коп.) за подання апеляційної скарги до ухвалення рішення апеляційним судом.

На день постановлення апеляційним судом судового рішення відповідачем судовий збір не сплачений, його слід стягнути в дохід держави.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ҐЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Зотікова Сергія Євгеновича залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ,в дохід держави 5858 грн. 99 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

___________________________________________________

Повний текст постанови складений 17 лютого 2021 року