Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Київ

справа № 161/3139/20

провадження № 61 - 18749 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Тертичний Юрій Вікторович,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тертичного Юрія Вікторовича, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області

у складі судді Присяжнюк Л. М. від 26 серпня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду у складі колегії суддів: Данилюк В. А.,

Киці С. І., Шевчук Л. Я. від 03 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання права власності та визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що у 1992 року вона, як інвалід 2 групи, отримала право на будівництво гаража за адресою: АДРЕСА_1 у гаражному кооперативі « Транспорт », котрий побудувала

у 1995 році, якому було присвоєно номер НОМЕР_1 та користувалася ним до березня 2019 року.

Вказувала, що право власності на гараж за нею не було не зареєстровано, а у березні 2019 року ОСОБА_2 , її колишній чоловік, почав перешкоджати їй у доступі до гаражу. Крім того, зазначала, що відповідач шахрайськими діями заволодів автомобілем, який належав їй на праві приватної власності, шляхом підроблення від її імені договору дарування, оскільки на момент укладення зазначеного договору вони не перебували у шлюбі.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд: визнати за нею право власності на гараж № НОМЕР_2 у гаражному кооперативі АДРЕСА_1; визнати недійсним на підставі статті 48 ЦК УРСР 1963 року договір дарування від 01 грудня 1988 року, укладений між ними, на автомобіль ВАЗ - 21011, номерний знак - НОМЕР_3 .

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивач не довела існування підстав та обставин, необхідних для задоволення позову на підставі статті 392 ЦК України про визнання права власності на гараж, не надала доказів погодження проекту гаража з відповідним державним органом та введення його в експлуатацію (стаття 331 ЦК України). Бездоказові доводи позивачки про підроблення відповідачем договору дарування від її імені чи вчинення відповідачем шахрайських дій при укладенні спірного договору. При цьому, позивач та відповідач добровільно, без примусу та насильства, уприсутності нотаріуса, яка встановила особи сторін та їх дієздатність, підписали вказаний договір, про що свідчать підписи сторін.

Крім того, суд апеляційної інстанції, зазначив, що з копії рішення Луцького міського суду Волинської області від 16 січня 1997 року у справі № 2-139/1997, що набрало законної сили, убачається, що ОСОБА_1 вже зверталася з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спірний гараж з інших правових підстав і їй було відмовлено у задоволенні позову. У даному рішенні зазначено, що позивач у своїй позовній заяві вказала на те, що вона подарувала автомобіль відповідачу, не маючи можливості керувати автомобілем у зв`язку зі станом здоров`я, що також спростовує доводи ОСОБА_1 про те, що договір дарування був підроблений.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тертичний Ю. В., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 161/3139/20 з Луцького міськрайонного суду Волинської області та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня2021 рокусправу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Тертичного Ю. В., мотивована тим, що суди не в повній мірі дослідили обставини справи, неправильно надали оцінку наданим доказам, зокрема розпорядженню виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 31 липня 1995 року № 291-рв, яким було дозволено переоформити побудований гараж у кооперативі « Транспорт » з ОСОБА_2 на колишню дружину -

ОСОБА_3 згідно з рішенням правління гаражного кооператива.

Також вказує, що до 05 серпня 1992 року не було передбачено введення нерухомого майна до експлуатації при оформленні права власності, а єдиним документом, що засвідчує факт існування право власності на нерухоме майно, був технічний паспорт.

Крім того, зазначає, що суди не врахували правові висновки, викладені

у постановах Верховного Суду: від 10 жовтня 2018 року у справі

№ 557/1209/16-ц, провадження № 61-19875 св 18; від 16 жовтня 2019 року

у справі № 638/3334/16-ц, провадження № 61-10941 св 19; від 20 листопада 2019 року у справі № 668/541/16-ц, провадження №61-20548 св 18;

від 25 березня 2020 року у справі № 209/696/16-ц, провадження

№ 61-12003 св 19.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу від 02 червня 1987 року № НОМЕР_4, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, після розірвання шлюбу ОСОБА_3 було присвоєно прізвище « ОСОБА_2 », дата видачі - 27 грудня 1993 року (а. с. 10).

Згідно з виписки з розпорядження виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 13 квітня 1990 року «Про дозвіл на тимчасове встановлення гаражів» №97-р гр. ОСОБА_2 було дозволено побудувати цегляний гараж для власного автомобіля в гаражному кооперативі « Тран с порт » (а. с. 27).

У будівельному паспорті на забудову земельної ділянки, будівництво індивідуального гаражу, від 11травня 1990 року вказано ОСОБА_5

(а. с. 26).

Відповідно до розпорядження виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 31 липня 1995 року № 291-рв було дозволено переоформити побудований гараж у кооперативі « Транспорт » з ОСОБА_2 на колишню дружину - ОСОБА_3 , згідно з рішенням правління гаражного кооператива (а. с. 7).

Розпорядженням голови виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 24 липня 1996 року № 326-РВ по протесту прокурора міста Луцька розпорядженням виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів «Про переоформлення гаража ОСОБА_2 на ОСОБА_3 скасовано. У пункті 7 передбачено, що управлінню архітектури містобудування переоформити будівельний паспорт на гараж в кооперативі « Транспорт » на ОСОБА_2 (а. с. 93).

РішеннямЛуцького міського суду Волинської області від 16 січня 1997 року, яке набрало законної сили, у справі № 2-139/1997 упозові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на гараж № НОМЕР_2 в кооперативі «Транспорт» м. Луцька відмовлено (а. с. 29-32).

Відповідно до листа комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» від 23 вересня 2019 року № 3035 було повідомлено, що станом на 31 грудня 2012 року у право власності на нерухоме майно,

що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , гаражний кооператив « Транспорт », гараж № НОМЕР_2 не зареєстровано, технічна інвентаризація не проводилася (а. с. 8).

01 грудня 1988 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування на автомобіль ВАЗ - 21011, номерний знак - НОМЕР_3 ,

в присутності нотаріуса Першої луцької державної нотаріальної контори Сушик Л. А., якою встановлено особи сторін, їх дієздатність, роз`яснено права та наслідки укладення правочину (а. с. 9).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Тертичний Ю. В., посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема:

- суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування та дослідження доказів, а також про виклик свідків щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Крім цього, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, проте судові рішення підлягають зміні щодо мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 за вимогою про визнання права власності на гараж.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 ЦК Українипозов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права

власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цього правила повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедури введення нерухомого майна до експлуатації при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року).

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

До подібних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12, а також Верховний Суд у постановах: від 15 жовтня 2020 року у справі №623/214/17, провадження № 61-1978 св 20; від 01 квітня 2020 року справа № 760/1651/16-ц, провадження № 61-21792св 19.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, помилково застосували норми матеріального права, які діють на час розгляду справи, а не на час виникнення спірних правовідносин. Зокрема, безпідставним є посилання на статтю 331 ЦК України щодо необхідності державної реєстраціїї права власності.

Разом з тим, Верховний Суд погоджується з висновками судів про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки позов є недоведеним і суди дали належну правову оцінку наданим сторонами доказам, вірно оцінили преюдиційне рішення суду у справі № 2-139/1997.

А з формальних підстав правильне по суті і законне рішення не може бути скасовано (частина друга статті 410 ЦПК України).

Так, рішенням Луцького міського суду Волинської області від 16 січня 1997 року, щонабрало законної сили, у справі № 2-139/1997 упозові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на гараж № НОМЕР_2 в кооперативі «Транспорт» м. Луцька відмовлено. Незважаючи на те, що правовою підставою позову були інші норми матеріального права, суд в цій справі на підставі поданих сторонами доказів дійшов однозначного висновку про те, що відповідач оформив розірвання шлюбу 02 червня 1987 року (стаття 44 КпШС України), він же отримав дозвіл на будівництво гаражу у 1990 році і будував гараж самостійно, а посилання позивачки на усну домовленність про те, що саме вона буде гараж будувати, не знайшли свого підтвердження в судомому засіданні.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішення суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. При цьому сторони у справі були ті самі.

Доводи касаційної скарги по суті оспорюють висновки наведеноого судового рішення, що є процесуально недопустим. А тим доказам, на які посилається заявник, суди дали вірну правову оцінку.

Що стосується судових рішень в частині відмови у вимозі про визнання недійсним на підставі статті 48 ЦК УРСР 1963 року договору дарування від 01 грудня 1988 року автомобіля, укладеного між сторонами, то Верховний Суд не знаходить підстав для скасування судових рішень.

Відмовляючи позивачці у задоволенні цих вимог, суди вірно послалися на вимоги статей 12, 81 ЦПК України, вказавши, що позов не доведено, що є процесуальним обов'язком позивача.

При цьому апеляційний суд вірно також послався на обставини, встановлені преюдиційним рішенням Луцького міського суду Волинської області від 16 січня 1997 року, що набрало законної сили, у справі № 2-139/1997, в якому зазначено, що позивачка добровільно, з власної волі уклала договір дарування.

Доводи касаційної скарги в цій частині висноків судів не спросовують, інших міркувань не наводиться.

Ураховуючи викладене, суди по суті правильно вирішили спір та вірно відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1 , проте дійшли помилкового висновку щодо мотивів такої відмови за вимогою про визнання права власності на гараж.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тертичного Юрія Вікторовича, залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 26 серпня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 03 листопада 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець