Дата документу 29.06.2021 Справа № 335/2887/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/2887/20
Провадження №22-ц/807/1287/21
Головуючий в 1-й інстанції Воробйов А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області, Державної казначейської служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 січня 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 06 січня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної у сфері нормотворчої діяльності (в результаті прийняття органом державної влади нормативно правового акту, що був визнаний незаконним та скасований),-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної у сфері нормотворчої діяльності (в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акту, що був визнаний незаконним та скасований), в якому просив суд стягнути з Державного бюджету України відшкодування заподіяної в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акту закону, визнаного неконституційним, матеріальної шкоди у виді недоотриманої пенсії внаслідок утримання сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору за період з 01.02.2015 по 30.06.2016 у загальному розмірі 10 255,71 грн. шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Головним управлінням Державної казначейської служби України в Запорізькій області та Державною казначейською службою України. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 01.09.2014 року він є пенсіонером за вислугою років та обслуговується у Головному управлінні ПФУ в Запорізькій області. Згідно з довідкою № 221/02.31-10 від 04.02.2020, виданою відповідачем Головним управлінням ПФУ в Запорізькій області, починаючи з 01.02.2015 року по 30.06.2016 року з пенсії позивача здійснювались відрахування податку на доходи фізичної особи у розмірі 9 323,45 грн. та військового збору у розмірі 932,26 грн., а всього на загальну суму 10 255,71 грн. Таким чином, пенсія, яка нараховувалася позивачу, щомісячно зменшувалася на суми ПДФО та військового збору, які утримував відповідач Головне управління ПФУ в Запорізькій області. Вказане відрахування ПДФО та військового збору з пенсії позивача здійснювалось відповідачем Головним управлінням ПФУ в Запорізькій області на підставі підп. 164.2.19 п. 164.2. ст. 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Це положення ПК України було доповнено Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII. Внаслідок застосування даної норми відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав. Рішенням від 27.02.2018 №1-р/2018 Конституційного суду України положення Податкового кодексу України визнано неконституційними, у зв`язку із чим, позивач вважає, що йому заподіяно матеріальну шкоду у виді утриманих податків з доходів фізичних осіб та військового збору в сумі 10255, 71 грн. за період з 01.02.2015 року по 30.06.2016 року, тому позивач просив позов задовольнити та стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Головним управлінням Державної казначейської служби України в Запорізькій області та Державною казначейською службою України на його користь шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 січня 2021 року, позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної у сфері нормотворчої діяльності (в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акту, що був визнаний незаконним та скасований) - задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) відшкодування заподіяної в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акту закону, визнаного неконституційним, матеріальної шкоди у виді недоотриманої пенсії внаслідок утримання сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору за період з 01.02.2015 року по 30.06.2016 року у загальному розмірі 10 255,71 гривень шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Головним управлінням Державної казначейської служби України в Запорізькій області та Державною казначейською службою України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що положення статті 164 ПК України втратило свою чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення, а тому відрахування з пенсійних виплат до цього моменту є правомірними, а вимоги позову недоведені.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 року по справі 1-6/2018 не поширюється на юридичні факти, що виникли до прийняття такого рішення, а тому позов пред`явлений ОСОБА_1 є безпідставним. Положення ст.164 ПК України не визнані незаконними, а тому відсутні підстави для застосування ст1175 ЦК України.

Відповідно до відзиву на апеляційні скарги ОСОБА_1 вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційних скарг є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2021 року це 227 000 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн. (2270,00 грн. Х 100 = 227 000 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 377 ЦПК України - судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. 255 та 257 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що з 01.09.2014 року позивач ОСОБА_1 є пенсіонером за вислугою років та перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Запорізькій області. Згідно з довідкою № 221/02.31-10 від 04.02.2020, виданою відповідачем Головним управлінням ПФУ в Запорізькій області, починаючи з 01.02.2015 року по 30.06.2016 з пенсії позивача здійснювались відрахування податку на доходи фізичної особи у розмірі 9 323,45 грн. та військового збору у розмірі 932,26 грн., а всього на загальну суму 10 255,71 грн.

Рішенням Конституційного Суду України №1р/2018 від 27 лютого 2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Пункт 164.2 статті 164 Податкового кодексу України було доповнено новим підпунктом 164.2.19Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII, внаслідок чого відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які вона могла очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції зазначив, що норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України втратили чинність з 27 лютого 2018 року, з моменту прийняття Рішення Конституційним Судом України, між тим рішенням підтверджено неконституційність норми Податкового кодексу, що існувала з 2014 року, тобто мав місце факт триваючого порушення прав позивача, що припинено з 27.02.2018 року. В результаті вказаного порушення позивач недоотримав дохід у вигляді утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору з пенсійних виплат, який підлягає компенсації.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У частини першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

При цьому юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, якщо вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Предметом судового розгляду цієї справи є вимога до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, у виді утриманих податків з доходів фізичних осіб та військового збору з пенсійних виплат в сумі 10255,71 грн. за період з 01.02.2015 року по 30.06.2016 року, тобто спір стосується пенсійних виплат призначених позивачу за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому такий спір, враховуючи як суб`єктивний склад, так і характер спірних правовідносин має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, оскільки є публічно-правовим.

Викладене узгоджується з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19) та спростовує доводи касаційної скарги.

З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції порушив предметну юрисдикцію спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, оскілки дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому рішення суду підлягає скасуванню, а провадження у справі відповідно до норм п. 1 ч. 1 ст. 255 і ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України слід закрити.

На виконання вимог ч. 1 ст. 256, ст. 377 ЦПК України апеляційний суд роз`яснює позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції Запорізького окружного адміністративного суду і позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до апеляційного суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області, Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 січня 2021 року у цій справі скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної у сфері нормотворчої діяльності (в результаті прийняття органом державної влади нормативно правового акту, що був визнаний незаконним та скасований) - закрити.

У відповідності до вимог ст.256 ЦПК України, роз`яснити позивачу його право на звернення з вказаним позовом до адміністративного суду та про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 червня 2021 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков