Номер провадження: 22-ц/813/2943/21
Номер справи місцевого суду: 522/5263/18
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - відділ примусового виконань рішень Управління державної виконавчої служби в Одеській області, ОСОБА_3 , про звільнення майна з- під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач 27.03.2018 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби в Одеській області, про звільнення майна з-під арешту та просила звільнити з-під арешту, накладеного ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10.09.2013 року по справі 521/14831/13-ц майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що позивач не брала участі у розгляді справи 521/14831/13-ц в рамках якої було накладено арешт на квартиру, що перебуває в іпотеці ОСОБА_1 . Позивач не може задовольнити свої вимоги, шляхом набуття права власності на іпотечне майно, адже на нього накладений арешт. ОСОБА_1 стала іпотекодержателем квартири, у зв`язку з укладенням з ТОВ «Стандрат Фінанс Груп» договору про відступлення прави вимоги за кредитним договором та договором іпотеки від 15.05.2008 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби в Одеській області, ОСОБА_5 , про звільнення майна з-під арешту залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що у зв`язку з нікчемністю укладеного договору про відступлення права вимоги, позивач ОСОБА_1 не є власником квартири, стороною справи в рамках якої накладено арешт на квартиру та іпотекодержателем нерухомого майна, що свідчить про те, що позивач не довела, яким чином накладений арешт порушує її права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

03 квітня 2019 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2019 року, відповідно до якої апелянт просить рішення суду першої інстанції - скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що при винесенні рішення судом було допущено порушення норм матеріального права, що в подальшому призвело до ухвалення незаконного рішення.

При цьому апелянт вказує на те, що враховуючи те, що до правовідносин при укладенні договору між позивачем та ТОВ «Стандарт Фінанс Груп» про відступлення права вимоги і договору іпотеки не треба застосовувати обмеження, які передбачені ст. 1054 ЦК та Закону України «Про фінансові послуги та державне ругулювання ринків фінансових послуг» то в цій частині висновки суду першої інстанції по суті спору є неправильними і тому, на підставі вимог ст. 376 ЦПК воно підлягає скасуванню.

Щодо порушень судом першої інстанції норм процесуального права, апелянт зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення, яким визнав, що правочин укладений між ТОВ «Стандарт Фінанс Груп» та фізичною особою ОСОБА_1 про відступлення права вимоги вирішив питання про права, свободи та інтереси особи, що не була залучена до участі у справі.

Відзиву на апеляційну скаргу матеріали справи не містять.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.06.2019 року провадження по вказаній цивільній справі було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.06.2019 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - відділ примусового виконань рішень Управління державної виконавчої служби в Одеській області, ОСОБА_3 , про звільнення майна з- під арешту було призначено до розгляду.

Розпорядженням № 5954 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду. під головуванням судді Князюка О. В.

Ухвалою від 27 листопада 2019 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 15 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та громадянкою України ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ML-502/068/2008, відповідно до умов якого банк надав позивальнику кредит у розмірі 115 000 доларів США з терміном остаточного повернення кредиту до 15.05.2023 року.

Того ж дня 15.05.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та громадянкою України ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки №РML-502/068/2008, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договір зареєстровано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. в реєстрі за №97.

Також 15.05.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором було укладено Договір поруки №SR-502/068/2008.

27 грудня 2017 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп» укладено Договір про відступлення прав за кредитним договором №ML-502/068/2008.

27 грудня 2017 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп» укладено Договір про відступлення прав за договором іпотеки № РML-502/068/2008 від 15.05.2008 року.

27 грудня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп» та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги №27-12/17 щодо переходу прав вимоги до боржників за договором кредиту №ML-502/068/2008, договором поруки №SR-502/068/2008 та договором іпотеки №РML-502/068/2008 від 15.05.2008 року.

Окремо 27.12.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп» та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №3821 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В.

Боржник ОСОБА_3 була ознайомлена з вимогою позивача щодо виконання зобов`язання за кредитним договором, що вбачається з листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. №08/02-24 від 15.01.2018 року.

ОСОБА_3 заявою, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., погодилась з вимогами ОСОБА_1 та надала згоду на задоволення вимог ОСОБА_7 за рахунок житлової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10.09.2013 році у справі №521/14831/13-ц у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 .

На квартиру АДРЕСА_2 накладено арешт на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/14831/13-ц від 10.09.2013 року, що підтверджується інформаційною довідкою №113122750 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Мотивувальна частина

застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить закону, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа, та відступити право вимоги за кредитом можна лише банку або іншій фінансовій установі, а фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги. А оскільки право вимоги за кредитом було відступлене фізичній особі, а не банку, в задоволенні позову слід відмовити.

Колегія погоджується із вказаним висновком з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є: договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частинами 6,7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частина 4 вказаної статті визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (ч.3 ст. 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Згідно ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.5 вказаної статті закону іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

В іпотечному договорі від 15.05.2008 року, а саме в п. 6.4, міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно якого він на власний розсуд може набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором.

У постанові від 31.10.2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. Фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Аналогічна позиція вже висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 року (справа № 909/968/16).

Так, за договором про відступлення права вимоги від 27.12.2019 року відбулася заміна кредитодавця на фізичну особу, яка не може бути кредитодавцем згідно вимог ст. 1054 ЦК України.

Крім того, 04.11.2018 року набрав чинності закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 №2478-VIII, який введений в дію з 4.02.2019 року та застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію.

Вказаним законом частину 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» доповнено пунктом 7, згідно якого відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті (наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно), не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Таким чином, законом захищається право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки при наявності зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами (ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 46 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна, якщо під час розподілу грошових сум стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Особливості звернення стягнення на заставлене майно визначені статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо, зокрема, вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі.

За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір.

Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно.

У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, з якої можливо встановити співвідношення вартості предмета застави розміру заборгованості боржника заставодержателю та можливість звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, в порядку 51 Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

При цьому, норми ст. ст. 46, 51 Закону України «Про виконавче провадження» гарантують дотримання вимог цивільного законодавства щодо права іпотекодержателя на задоволення своїх вимог в повному обсязі за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника та прав інших кредиторів боржника, з врахуванням обов`язку відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - відділ примусового виконань рішень Управління державної виконавчої служби в Одеській області, ОСОБА_3 , про звільнення майна з- під арешту залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О. М. Таварткіладзе