Справа № 715/2147/20
Провадження № 2/715/29/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року смт. Глибока

Глибоцький районний суд Чернівецької області

в складі головуючого судді Маковійчук Ю.В.

секретар судового засідання Затолошна Р.В.

учасники судового провадження:

представник позивача ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

третя особа ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , Йорданештська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області про виселення з житлового будинку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 .

Вказує на те, що у вище вказаному житловому будинку окрім неї, зареєстровані та проживають її донька - ОСОБА_4 , 1981 р.н., її онуки - ОСОБА_6 , 2000 р.н., ОСОБА_7 , 2001 р.н., ОСОБА_8 , 2014 р.н. та колишній чоловік її доньки - ОСОБА_2 , 1978 р.н.

Посилається на те, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано рішенням Глибоцького районного суду 06 грудня 2018 року, однак, він і надалі залишається проживати в її будинку. Вказує на те, що він зловживає спиртними напоями, агресивний, вчиняє насильство по відношенню до її дочки та внуків, у зв`язку із чим його неодноразово притягували до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП та винесено відносно нього обмежувальний припис. Зазначає, що спільне проживання із відповідачем є нестерпним.

Просить суд ухвалити рішення, яким виселити відповідача ОСОБА_2 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за місцем його проживання. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь сплачений судовий збір.

23 жовтня 2020 року ОСОБА_2 направив до суду відзив на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зокрема, вказував на те, що він брав участь у будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що будинок, право власності на який за собою зареєструвала позивачка, являється спільною сумісною власністю подружжя. Посилався на те, що його колишня дружина ОСОБА_4 без його відома оформила право власності на житловий будинок на свою мати ОСОБА_5 . Також вказував, що ОСОБА_4 безпідставно викликає працівників поліції, у зв`язку із чим на нього складаються адміністративні матеріали.

У судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_9 позовні вимоги підтримав повністю, підтвердивши обставини викладені у позовній заяві. Також вказав, що ОСОБА_2 веде себе агресивно по відношенню до осіб, які проживають у спірному житловому будинку. Неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та відносно нього виносилися обмежувальні приписи. Проси суд виселити відповідача із житлового будинку, оскільки він несе суспільну загрозу для мешканців житлового будинку та перешкоджає їхньому нормальному життю.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірний будинок є спільною сумісною власності його та колишньої дружини, а тому він має право на проживання в ньому. Також посилався на те, що після встановлення відносно нього заборонного припису не може потрапити до будинку, в якому залишилися його речі. Вказував на те, що будь - яких протиправних дій відносно позивачки він не вчиняв, вона більше десяти років проживає за кордоном, а тому підстав для його виселення немає.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Вказав, що ОСОБА_2 брав безпосередню участь у будівництві спірного житлового будинку. Крім цього вказував, що правила співжиття ОСОБА_2 не порушує, до адміністративної відповідальності його за вчинення домашнього насильства відносно позивачки він не притягувався. На підставі викладеного просив суд відмовити у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні підтвердила обставини викладені в позовній заяві, вказала, що ОСОБА_2 часто поводить себе дуже агресивно, застосовує відносно неї фізичну силу також вказувала на те, що молодший син ОСОБА_8 відносно якого відповідача позбавлено батьківських прав, боїться його. Надала пояснення, що вона неодноразово викликала поліцію, однак це не допомагає. Не зважаючи на обмежувальний припис, який був винесений відносно ОСОБА_2 він все одно проявляє агресію відносно неї, її дітей та матері. Просила суд позов задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання представник третьої особи Йорданештської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області не з`явився, однак сільська рада направила до суду заяву, згідно якої просить суд розглянути справу без участі їх представника.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_5 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка кадастровий номер :01:002:0671 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №171796500, 171777507 від 26 червня 2019 року.

Крім того, встановлено, що у вище вказаному житловому будинку окрім позивачки ОСОБА_5 , зареєстровані та проживають її донька - ОСОБА_4 1981 р.н., її онуки - ОСОБА_6 2000 р.н., ОСОБА_7 2001 р.н., ОСОБА_8 2014 р.н. та колишній чоловік її доньки - ОСОБА_2 1978 р.н., що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов №1028 від 24 вересня 2020 року.

Крім того, встановлено, що 06 грудня 2018 року заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області у справі №715/1622/18, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірваний. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишився проживати в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_5 .

Від шлюбу подружжя має троє спільних дітей: ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 .

05 грудня 2018 року заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області у справі №715/2189/18, з ОСОБА_2 , було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_8

05 грудня 2018 року заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області у справі №715/2204/18, з ОСОБА_2 , на користь повнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти на час навчання.

12 березня 2020 року заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області у справі №715/331/20, з ОСОБА_2 , на користь повнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнуто аліменти на час навчання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У статті 116 ЖК Української РСР встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Так, судом в становлено, що відповідач систематично вчиняв домашнє насильство відносно своєї дружини ОСОБА_4 , яка є донькою позивачки, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності.

Зокрема, постановою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 липня 2013 року у справі №715/1824/13, ОСОБА_2 було визнано винним за ч.2 ст.173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 136,00 грн., за те, що 02 липня 2013 року о 20 год 00 хв. та 08 липня 2013 року о 02 год. 30 хв. в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області, у себе вдома, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив суперечку зі своєю дружиною ОСОБА_4 , в ході якої виражався на її адресу нецензурною лайкою та виганяв з будинку, чим своїми діями завдав шкоди її психічному здоров`ю.

Крім того, постановою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 січня 2016 року у справі №715/132/16 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 та ст. 185 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді 60 годин громадських робіт. Під час розгляду справи судом в становлено, що 14 січня 2016 року о 21 годині 00 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого проживання в с. Йорданешти вчинив словесну суперечку зі своєю дружиною ОСОБА_10 у ході якої ображав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою та виганяв з будинку.

Згідно постанови Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 травня 2016 року у справі №715/1017/16, ОСОБА_2 19 травня 2016 року в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області вчинив словесну суперечку зі своєю дружиною ОСОБА_10 у ході якої ображав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою та виганяв з будинку, чим своїми діями міг завдати шкоди її психічному здоров`ю. Протягом року ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді 60 годин громадських робіт.

Згідно постанови Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 березня 2019 року у справі №715/472/19 ОСОБА_2 13 січня 2019 року близько 23 год. 00 хв. в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє насильство, а саме психологічне насильство відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_4 , ображав її, принижував, виражався на її адресу нецензурними словами та виганяв з будинку, штовхав, завдавши шкоду її психічному здоров`ю. ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170,00 грн.

Згідно постанови Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 липня 2019 року у справі №715/1315/19, ОСОБА_2 24.04.2019 року близько 16:30 год., будучи особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, вчинив домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_4 психологічного характеру, зокрема, ображав її нецензурними словами, виганяв з будинку та погрожував фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст.173-2 КУпАП. ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 5 діб.

Згідно постанови Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27 серпня 2019 року у справі №715/1797/19 ОСОБА_2 25.08.2019 року близько 00:20 год. та 26.08.2019 року о 00 год. 20 хв., по місцю проживання в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області вчинив домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_4 та колишньої тещі ОСОБА_5 , а саме: вчинив словесну суперечку в ході якої погрожував фізичною розправою та ображав нецензурною лайкою, чим своїми діями міг завдати шкоди психічному здоров`ю потерпілих, в наслідок чого вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст.173-2 КУпАП. ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 10 діб.

Окрім того, рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2019 року видано обмежувальний припис на строк 6 (шість) місяців відповідачу ОСОБА_2 відносно ОСОБА_4 та її дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а саме: заборонено ОСОБА_2 перебувати у місці спільного проживання ОСОБА_4 з її малолітніми дітьми - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у житловому будинку по АДРЕСА_1 ; заборонено ОСОБА_2 наближення на 300 метрів до місця проживання ОСОБА_4 та її малолітніх дітей - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 обмежено ОСОБА_2 у спілкуванні з постраждалими малолітніми дітьми - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; заборонено ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_4 та її дітьми - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонено ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_4 та її малолітніх дітей - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці невідомому йому, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

Окрім того, рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 березня 2020 року продовжено обмежувальний припис виданий рішенням Глибоцького районного суду від 30 серпня 2019 року строком на 6 (шість) місяців стосовно - ОСОБА_2 при цьому суд виходив із того, що є висока вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких чи особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалих осіб, такі ризики реальними та підтверджуються матеріалами справи.

Крім того, заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29 січня 2020 року у справі №715/1809/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП, тобто за вчинення домашнього насильства щодо своєї колишньої дружини ОСОБА_4 та їх спільних дітей та позивача, відносно нього виносилися обмежувальні приписи, що свідчить про істотну суспільну шкідливість особи.

Крім того, ухвалюючи рішення про виселення відповідача, суд бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 03.09.2020 у справі «Левчук проти України».

У зазначеній справі позивачка скаржилася на те, що через відмову виселити колишнього чоловіка існувала загроза подальшої віктимізації її та її неповнолітніх дітей, оскільки він систематично допускав домашнє насильство. Такі дії з боку колишнього чоловіка вплинули на психічну та фізичну недоторканність жінки, а тому в цьому сенсі належали до сфери приватного життя в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.

У даному рішенні ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Позивачем, на думку суду, доведено, що протягом тривалого періоду часу вона, її донька та внуки, що проживають в її будинку разом із відповідачем, зазнавали психологічного насильства, залякування та погроз з боку ОСОБА_2 , а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується матеріалами справи, тому наявний ризик в майбутньому насильства, якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом, а тому суд вважає, що виселення відповідача у даному випадку буде переслідувати легітимну мету та враховувати баланс інтересів позивачки та її доньки і внуків, що проживають в її будинку.

При прийняття рішення судом враховується, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у права людини, однак може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. Більше того, у справах про домашнє насильство, права винних не можуть замінювати права потерпілих, зокрема, фізичну та психічну цілісність.

При цьому суд відхиляє посилання відповідача, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, його та його колишньої дружини, оскільки такі посилання нічим не підтверджено. Встановлено, що позивачка є власником вказаного майна. Будь - яких позовних вимог про оспорювання її права власності відповідачем не заявлялося. Презумпцію набуття права власності позивачкою, передбачену ч. 2 ст. 328 ЦК України відповідачем не спростовано.

Не підлягає до задоволення, на думку суду, вимога позивачки про зняття з реєстрації за місцем проживання відповідача, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року однією із підстав для зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили про виселення. А тому в цій частині слід відмовити.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, зокрема, в частині виселення відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 49, 81, 89, 110, 141, 206, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , Йорданештська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області про виселення з житлового будинку - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , який зареєстрований по АДРЕСА_1 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , який реєстрований по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 витрати по сплаті судового збору, які становлять 847 гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Глибоцький районний суд протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 15 лютого 2021 року.

Суддя: