ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
22.12.2021 року м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №495/7043/20
Апеляційне провадження № 22-з/813/330/21
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),
суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря -Кузьмук А.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення,
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Мельниченка М.М. про визнання незаконною відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.
Позивач просив суд:
- визнати дії державного нотаріуса Мельниченка М.М. щодо відмови у видачі свідоцтва про придбання житлового будинку та земельної ділянки, що були предметом іпотеки, з прилюдних торгів неправомірними;
- визнати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (вихідний номер № 1048/02-31 від 03 листопада 2020 року), винесену державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Мельниченком М.М., необґрунтованою, незаконною та скасувати її;
- зобов`язати відповідача вчинити нотаріальну дію і видати свідоцтво про придбання майна з прилюдних електронних торгів нерухомого майна та вчинити реєстрацію прав власності на нерухоме майно в результаті вчинення нотаріальних дій;
- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати (а.с.1-7).
Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав (а.с.26-32,36,10).
Ухвалою суду від 10 березня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, - Мологівську сільську раду Білгород-Дністровського району Одеської області (а.с.58,60-61).
Третя особа свого ставлення до позовних вимог не висловила.
Рішенням Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області від 21 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.93,95-105).

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 надав суду апеляційну скаргу на рішення суду (а.с.119-125).

Постановою Одеського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 квітня 2021 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано дії державного нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Мельниченка М.М. щодо відмови у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про придбання житлового будинку та земельної ділянки, що були предметом іпотеки, з прилюдних торгів неправомірними.

Скасовано постанову державного нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Мельниченка М.М. від 03 листопада 2020 року за № 1048/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів стосовно житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову в частині зобов`язання видати свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів та вчинення реєстрації прав власності на нерухоме майно в результаті вчинення нотаріальних дій відмовлено.

Стягнуто з державного нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Мельниченка М.М. на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1051 грн. (а.с.180-185).

18 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, у зв`язку з не вирішенням питання про витрати, пов`язані з явкою до суду (а.с.190-193).

20 жовтня 2021 року апеляційним судом витребувана справа, яка надійшла до суду апеляційної інстанції 04 листопада 2021 року (а.с.195,196).

В судове засідання, призначене на 14 грудня 2021 року на 14:00 годин, сторони, будучі належним чином повідомлені, не з`явились, що з огляду на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи (а.с.211-216).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке призначено на 14 грудня 2021 року о 14.00 год (а.с.202-203).

Однак, позивач ОСОБА_1 не вийшов на зв`язок з судом для участі у судовому засіданні, про що складана відповідна довідка. При цьому, колегією суддів враховані вимог ч.4 ст.212 ЦПК України.

08 грудня 2021 року від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладання розгляду справи, у зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи (а.с.212-213).

З огляду на дату подання заяви про відкладення розгляду справи (08 грудня 2021 року) та дату проведення судового засідання (14 грудня 2021 року), не зазначення відповідачем причин неможливості ознайомлення з матеріалами справи до судового засідання, колегія суддів визнає неповажними причини відкладення розгляду справи, зазначені ОСОБА_2 у клопотанні, тому відмовляє у його задоволенні.

Колегія суддів вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, не відкладаючи розгляду справи. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст.223 ЦПК України). Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Ураховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 14 грудня 2021 року.

Відповідно до положень ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Відтак, датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень ч.5 ст.268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення 22 грудня 2021 року.

Колегія суддів, розглянувши заяву, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, приходить до такого.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Стаття 138 ЦПК України регулює витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду.

Так, у ч.1 ст.138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч.3 ст.138 ЦПК України).

Запровадження законодавцем граничного розміру (верхньої межі) компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані з прибуттям до суду, покликане насамперед запобігти завищенню розміру цих витрат та попередженню зловживання таким правом.

Таке правове регулювання порядку здійснення цивільного судочинства не може обмежувати та/або заперечувати право сторони, на користь якої ухвалене судове рішення та яка понесла витрати, пов`язані з прибуттям до суду, й підтвердила їх документально, на компенсацію цих витрат суб`єктом владних повноважень, який виступав відповідачем у справі.

Граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», згідно з додатком до якої витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

В свою чергу, питання, пов`язані з відшкодуванням витрат на відрядження унормовані постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59.

За змістом п.п. 7, 9 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються, окрім іншого, витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті).

Витрати на проїзд державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, у м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1 класу та бізнес-класу, фактичні витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення та на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з підтвердними документами.

Відповідно до п.п.6,7 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Пунктом 14 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 визначено, що підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України.

У абз.17 ст.2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначено, що розрахунковий документ документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

В той же час, як п.10 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, так і п. 12 розділу ІІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 передбачено, що у разі відрядження за кордон на службовому автомобілі витрати на пально-мастильні матеріали відшкодовуються з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до затвердженого маршруту.

Отже, сторона, яка не є суб`єктом владних повноважень і на користь якої ухвалене судове рішення, має право на компенсацію здійснених нею та підтверджених документально витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, які не можуть перевищувати встановлені законодавством, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59.

Водночас, вищевказані нормативно-правові акти органів виконавчої влади передбачають можливість відшкодування витрат на проїзд в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі), або ж витрат на пально-мастильні матеріали, які відшкодовуються з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до затвердженого маршруту.

Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 вказав, що вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат.

Витрати, пов`язаних із прибуттям до суду, можуть бути відшкодовані у розмірі витрат на пально-мастильні матеріали, з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу, якщо вони підтверджені документально.

Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті затверджено наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43 і призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження витрат, що пов`язані з явкою до суду, надав:

-4 фіскальних чеки на загальну суму 1 720,75 грн. (а.с.52);

-копію технічного паспорту на автомобіль Renault Kangoo, р/н НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 (а.с.80);

-розрахунок відстані по маршруту м.Арциз-м.Білгород-Дністровський -м.Арциз, що складає 199 км (а.с.79),

-розрахунок відстані по маршруту м.Одеса-м.Білгород-Дністровський-м.Одеса, що складає 152 км (а.с.72);

-розрахунок витрат палива за 5 переїздів до суду, який складає 1 381,80 грн. (58,8х23,5);

-довідку Арцизької міської ради від 23 березня 2021 року про працевлаштування ОСОБА_1 з 01 грудня 2020 року в Арцизькій місцевій раді на посаді начальника юридичного відділу (а.с.81 зворот).

При цьому, ставлячи питання про відшкодування витрат, пов`язаних з явкою до суду, ОСОБА_1 зазначав, що з м.Одеси до м.Білгород-Дністровського йому доводилось приїжджати до нотаріуса 25 вересня та 30 жовтня 2020 року, а до суду 17 листопада 2020 року, 19 січня та 10 березня 2021 року (а.с.64 зворот-65).

Враховуючи положення ст.138 ЦПК України, стороні відшуковуються лише витрати, пов`язані з явкою до суду, тому судом не враховуються посилання позивача на витрати, пов`язані з його приїздом до нотаріуса (відповідача).

Відносно витрат, пов`язаних з явкою до суду слід зазначити таке.

Позивач посилається на дати явки до суду: 17 листопада 2020 року, 19 січня та 10 березня 2021 року, що підтверджується матеріалами справи.

Так, 17 листопада 2020 року позивач з`явився до суду для подачі позовної заяви (а.с.1).

19 січня 2021 року за довідкою секретаря сторони в судове засідання не з`явились і справа відкладена слуханням на 10 березня 2021 року, але в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 від 19 січня 2021 року про долучення доказів, яка здана до канцелярії суду останнім особисто (а.с.46,47).

10 березня 2021 року ОСОБА_1 був присутнім у судовому засіданні (а.с.57).

Разом з тим, надані суду чеки не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції як належний доказ понесених позивачем витрат на пальне, у зв`язку з необхідністю явкою до суду, з огляду на таке.

Так, наявні:

- два фіскальних чеки від 30 грудня 2020 року кожний на суму 230 грн.;

- фіскальний чек від 22 лютого 2021 року на суму 790,75 грн.;

- фіскальний чек від 08 березня 2021 року на суму 470 грн.

Співставляючи дати перебування позивача в суді (17 листопада 2020 року,19 січня та 10 березня 2021 року) та дати наданих суду фіскальних чеків на придбання пального (30 грудня 2020 року, 22 лютого та 08 березня 2021 року), які не співпадають по датам, колегія суддів дійшла висновку, що надані чеки не можуть бути належним та допустим доказом підтвердження витрат позивача на пальне саме задля прибуття до суду в рамках розгляду цієї справи, що унеможливлює їх відшкодування в порядку ст.138 ЦПК України.

Крім того, надані суду чеки не ідентифікують ОСОБА_1 як клієнта цих автозаправних станцій.

Відтак, позивачем не підтверджено належними та допустими доказами витрати, пов`язані з явкою до суду, тому підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення немає.

Керуючись ст.ст.133,138,270,382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишити без задоволення.

Додаткова постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: