Справа № 291/1293/19
Ружинський районний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

( З А О Ч Н Е )

І м е н е м У к р а ї н и

02 лютого 2021 року

Ружинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Митюк О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Шахрай Н.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Вчорайшенська сільська рада Ружинського району Житомирської області

про визнання права власності на житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 30.11.2003 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, в якому у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 30.11.2010 року вказаний шлюб розірвано. За час спільного проживання сторонами придбано житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Правовстановлюючі документи знаходяться у приватного нотаріуса Ружинського районного нотаріального округу Власюка П.В.. Вказаний житловий будинок придбаний сторонами за спільні кошти. Але так як відповідач не сплачує аліменти згідно рішення суду на утримання їхнього спільного сина, не надає будь-якої матеріальної допомоги, крім того з місця реєстрації в цьому будинку знявся, тому позивачка просить визнати за нею право власності на спірне нерухоме майна.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позові, просила суд його задовольнити. Крім того суду пояснила, що даний будинок вони з відповідачем придбали у її знайомої, який вона отримала у спадок. Чи оформлював відповідач в нотаріальних органах офіційно договір купівлі продажу їй не відомо, можливо домовились усно.

Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час, місце дату розгляду справи.

Судом ухвалено провести заочний розгляд справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Судом встановлено, що сторони з 30.11.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.43).

Рішенням Ружинського йонного суду Житомирської області від 18.11.2010 року шлюб між сторонами розірвано, а їхнього неповнолітню дитину залишено проживати з матір`ю, позивачкою по справі (а.с. 8).

Як вбачається з пояснень позивачки викладених нею в позовній заяві, та пояснень наданих суду, за період перебування у шлюбі з відповідаче ними була придбаний житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яку вони оформляли в приватного нотаріуса Власюка П.В. Щодо того де знаходяться правовстановлюючі документи на дане майно позивачу нічого не відомо.

Відповідно ухвали суду від 17.02.2020 року про витребування доказів, за клопотанням позивача у приватного нотаріуса Ружинського районного нотаріального округу Власюка П.В. витребовувася оригінал договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , покупець - ОСОБА_2 , продавець ОСОБА_4 (а.с.72).

Згідно повідомлення приватного нотаріуса Воасюка П.В., вищевказаний договір купвлі-продажу ним не посвідчувався (а.с.83).

Згідно з даними технічного паспорту на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 його загальна площа складає 78.7 кв. м, житлова - 42.3 кв.м. Згідно довідки виданою Бердичівським МБТІ право власності на вказаний житловий будинок не зареєстровано (а.с. 21).

Згідно довідки виписки з погосподарської книги виданої Вчорайшенською сільською радою Ружинського району Житомирської області за №613 від 08.07.2019 року, про те, що згідно запису в по господарській книзі №9 за 2011-2015рр. ОПО 339-1 стор.209-212 внесено запис про домогосподарство, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Головою домогосподарства являється ОСОБА_2 . За цією адресою зареєстровані гр.. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.25).

На підставі вищевказаного, про існування нерухомого майна подружжя сторін, а саме житлового будинку, яке підлягає поділу, та визнанні права власності, суд не вбачає, оскільки переконливих доказів наявності у сторін права власності на дане майно суду не представлено, суду не подано будь-якого правовстановлюючого документа на даний будинок. Оскільки правовий статус цього об`єкту поділу як об`єкту нерухомого майна під час судового розгляду залишився недоведеним, суду не подано доказів, які б достовірно підтверджували відповідні доводи позову.

За таких обставин, доводи позову про можливість поділу будинку між сторонами в порядку поділу майна подружжя суд вважає необґрунтованим, тому в позові слід відмовити.

Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, але позивачем не доведено факт порушення її прав, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судові витрати слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визання його недійсним та поділ майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, ч. 3 ст. 6, ч. 3 ст. 368, ст. 627 ЦК України, ч. ч. 1, 2, 9 ст. 9, ст. ст. 8, 9, 60, 61, 64, 69, 70 СК України, ст. ст. 12, ч. 1 ст. 15, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 247, 259, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Вчорайшенська сільська рада Ружинського району Житомирської області про визнання права власності на житловий будинок - відмовити.

Повне рішення по справі буде складено 15.02. 2021 року.

Сторони:

позивач- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована: АДРЕСА_1 і.к. НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований: АДРЕСА_3 ;

третя особа - Вчорайшенська сільська рада Ружинського району Житомирської області, місце розташування: 13610, Житомирська область, Ружинський район, с.Вчорайше вул.Бердичівська, буд.1, .

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду або через Ружинський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Позивач, якому рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. В. Митюк.