Житомирський апеляційний суд
Справа №296/9672/20 Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 18 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції цивільну справу № 296/9672/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Шалоти К.В. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та з урахуванням збільшених позовних вимог (а.с. 49-55 том 1) просив стягнути із відповідача на свою користь основну суму боргу за договором позики, відповідно до боргової розписки від 05.03.2020, в розмірі 570 000 грн, 50 000 грн витрат на правничу допомогу, 5 700 грн судового збору.

В обґрунтування вимог позову зазначив, що 05.03.2020 між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 20 тис. доларів США, зі строком повернення коштів до листопада 2020 року, про що ОСОБА_2 була складена розписка. Вказав, що ОСОБА_2 позичені кошти у визначений договором строк не повернула, уникає будь-якого спілкування та ухиляється від повернення боргу. Виходячи із наведеного, просив стягнути на свою користь суму позичених коштів в розмірі 570 000 гривень, що є еквівалентом 20 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 05.11.2020.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованість за договором позики від 05.03.2020 у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 1 жовтня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень та витрати зі сплати судового збору в розмірі 5700гривень. У решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції від 12 серпня 2021 року та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема зазначає, що дійсно мала намір взяти у борг у ОСОБА_1 певну суму грошових коштів для поповнення обіговими коштами ТОВ «Оранж Фарм», де вона є засновником. Вказує, що розписка від 05.03.2020 складалася під диктовку позивача як зразок до майбутньої розписки, що мала складатись у присутності двох свідків при фактичній передачі коштів, у зв`язку із чим у розписці не зазначено точно валюту долари США. Проте позивач кошти у борг їй не надав у зв`язку із відсутністю у нього такої значної суми, а тому фактичної передачі коштів не було та позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин наявності у нього таких коштів. Вказує, що зазначена розписка зберігалася за місцем знаходження ТОВ «Оранж Фарм», куди ОСОБА_1 мав вільний доступ як працівник цієї компанії. В подальшому нею було виявлено факт розкрадання грошових коштів товариства головним бухгалтером у співучасті із позивачем у зв`язку із чим порушено кримінальне провадження. Пояснює, що розписка від 05.03.2020 була викрадена ОСОБА_1 зі службового приміщення ТОВ «Орандж Фарм». Крім того, зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, стягнувши суму боргу по розписці від 05.03.2020 в доларах США, а не в гривнях як було заявлено позивачем. Окрім того суд, дослідивши розписку від 05.03.2020, самостійно визначив вид валюти долари США, які підлягають стягненню, хоча така валюта, а саме долари США, у розписці не зазначена.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що ОСОБА_2 взяла у нього в борг долари США, про що написала боргову розписку. Оригінал боргової розписки від 05.03.2021 про позику ОСОБА_2 20 000доларів США знаходиться у нього, що свідчить про те, що борг не повернуто.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 05.03.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 20 тисяч доларів (так в розписці), зі строком повернення - листопад 2020 року (а.с. 64 том 1).

29.10.2020 юридична компанія «Human Rights» від імені ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 досудову вимогу про повернення боргу за вказаною розпискою (а.с. 19-21 том 1).

ОСОБА_2 кошти не повернуті. Доказів зворотного, як того вимагають норми цивільно-процесуального законодавства, відповідачем не надано ( ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, враховуючи наявність у позивача (кредитора) оригіналу боргової розписки від 05.03.2020, що свідчить про невиконання ОСОБА_2 зобов`язання щодо повернення позивачу позичених коштів у сумі 20 тисяч доларів США в строк до листопада 2020 року, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача такої ж суми грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана відповідачем у позику.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Із тексту розписки, написаної власноручно ОСОБА_2 , вбачається, що вона отримала від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 20 000 доларів і зобов`язалася повернути їх до листопада 2020 року.

Виходячи із наведеного, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач не виконала умови укладеного з позивачем договору позики, оформленого розпискою, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернула, дійшов обгрунтованого висновку, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу за договором позики.

Разом із тим, стягнувши суму боргу в іноземній валюті суд припустився помилки, з огляду на таке.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.11.2019 № 340/385/17 зазначила, що оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 05.11.2020, відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України гривня.

Із матеріалів справи вбачається, що звертаючись із позовом, ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 570 000 гривень, що є еквівалентом суми 20 000 доларів США станом на 05.11.2020.

Виходячи із наведеного та керуючись принципом диспозитивності цивільного процесу, із відповідача підлягає стягненню сума заборгованості по договору позики, яка заявлена позивачем у розмірі 570 000 гривень.

На підставі наведених норм закону, суд першої інстанції, дійшов обгрунтованого висновку, про наявність боргового зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , яке відповідач повинна була виконати до листопада 2020 року, проте припустився помилки частково задовольнивши позовні вимоги та стягнувши суму заборгованості у грошовій валюті, яка зазначена в розписці, всупереч заявленим позовним вимогам. Відтак, рішення суду першої інстанції є помилковим та підлягає скасуванню.

Доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_2 про те, що написана нею розписка по суті є проектом справжньої розписки, яка повинна бути написана в присутності двох свідків при передачі коштів не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджується належними доказами відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, а борговий документ містить усі реквізити щодо ціни договору, строку виконання зобов`язання та містить особистий підпис відповідача.

Доводи про те, що фактично договір позики не був укладений, так як ОСОБА_2 не отримала кошти є безпідставними, оскільки вона не оскаржувала розписку в установленому законом порядку шляхом подання окремого позову про визнання договору позики недійним, а також не заявляла відповідних зустрічних вимог в межах даного цивільного провадження. Тому колегія суддів виходить з того, що при вирішенні цього спору договір позики є чинним, ніким не оскаржений, а зобов`язання, передбачені ним підлягають до виконання згідно приписів чинного цивільного законодавства.

Також у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що у розписці не зазначено точно валюти позики, а тому суд першої інстанції, вважаючи, що позику отримано у доларах саме США, не надав належної оцінки розписці, оригінал якої міститься в матеріалах справи, оскільки із тексту цієї розписки вбачається, що іноземна валюта позичалася у доларах, але якої країни не зазначено.

Вказані доводи не можуть бути враховані з огляду на те, що згідно обороту грошових цінностей, найпоширенішою іноземною валютою на території України є долар США, тому колегія суддів вважає, що доводи позивача є обгрунтованими про те, що предметом договору позики є долари США.

Доводи відповідача, що предметом договору позики була інша валюта нічим не підтверджені, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що валютою позики були саме долари США.

Разом з тим, враховуючи, що суд першої інстанції припустився помилки щодо визначення суми позики, рішення суду відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованість за договором позики від 05.03.2020 у розмірі 570 000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10.12.2021.

Головуючий Судді