Номер провадження: 22-ц/813/1932/21
Номер справи місцевого суду: 523/5271/20
Головуючий у першій інстанції Бузовський В.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката ОСОБА_1 Дячука П.М.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Дячука Павла Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської місцевої прокуратури №4, прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями досудового розслідування, прокуратури і суду, -

В С Т А Н О В И В:

07 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Одеської місцевої прокуратури №4, прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04 березня 2013 року в рамках кримінального провадження за №0000610 ОСОБА_1 було вручено повідомлення про підозру у заволодінні чужим майном (шахрайство), що вчинено за попередньою змовою групою осіб, що вчинено у великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року, справа №523/12085/16-к, ОСОБА_1 було виправдано та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року вказаний вирок Суворовського районного суду міста Одеси було залишено без змін та який набрав законної сили.

У зв`язку із чим ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, завдану неправомірними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду в розмірі 805 743 гривень, та витрати на правничу допомогу в розмірі 70 000 гривень.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 226 704 гривень.

В частині вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.

У апеляційній скарзі адвокат Дячук П.М. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2020 року скасувати в частині неповного задоволення позову, а саме неповного стягнення моральної шкоди та відмови у стягненні витрат на правову допомогу, та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в поновному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2020 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції представники Одеської місцевої прокуратури №4, прокуратури Одеської області та Державної казначейської служби України не з`явився, про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про отримання судових повісток.

08 червня 2021 року від Одеської обласної прокуратури надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки не можливо забезпечити участь представника в судовому засіданні, однак розглянувши клопотання, колегія суддів дійшла до висновку про залишення вказаного клопотання без задоволення, оскільки на підтвердження викладених в клопотанні обставин не надано жодного доказу. До клопотання також не додано доказів, які б свідчили, що Одеським окружним судом та П`ятим апеляційним адміністративним судом справи були призначені раніше ніж призначено та отримано судову повістку Одеським апеляційним судом.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що в разі необхідності надання додаткових пояснень, Одеська обласна прокуратура мала достатньо часу та не була позбавлена можливості подати будь які додаткові письмові пояснення через електронну адресу апеляційного суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд» або поштою.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Тому, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, та відзиві, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 11, 15 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив суд на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду» стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь моральну шкоду у розмірі 805 743 гривень.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із пунктом 3 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття

і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Матеріалами справи встановлено, що 04 березня 2013 року, в рамках кримінального провадження за №0000610, ОСОБА_1 було вручено повідомлення про підозру у заволодінні чужим майном (шахрайство), що вчинено за попередньою змовою групою осіб, що вчинено у великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (а.с. 8).

28 травня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри, відповідно до якої, повідомлено про нову підозру у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довіри (шахрайство) вчинене у великих розмірах, тобто у кримінальному правопорушенні передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (а.с. 9).

У травні 2013 року ОСОБА_1 було вручено обвинувальний акт (а.с. 10).

Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 02.07.2015 року справа №523/8360/13-к, ОСОБА_1 було виправдано (а.с. 11).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 жовтня 2015 року, вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 02 липня 2015 року, справа №523/8360/13-к, скасовано, та справу передано на новий судовий розгляд до Суворовського районного суду міста Одеси (а.с. 13).

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року, справа №523/12085/16-к, ОСОБА_1 повторно було виправдано (а.с. 15).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року, справа №523/12085/16-к було залишено без змін (а.с.18).

30 листопада 2017 року вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року, справа № 523/12085/16-к, набрав законної сили.

Відповідно до ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 19 липня 2019 року з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 було стягнуто моральну шкоду в розмірі 233 688 гривень та 20 000 гривень за надання юридичної допомоги (а.с. 26).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 лютого 2020 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 19 липня 2019 року скасовано та роз`яснено позивачу право на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства (а.с. 28).

Таким чином, встановивши, що вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року ОСОБА_1 було виправдано та визнано невинним за звинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, взявши до уваги, що позивач перебував у статусі підозрюваного та обвинуваченого з часу вручення йому підозри, а саме з 04 березня 2013 року по дату винесення виправдувального вироку, а саме по 06 березня 2017 року, що складає 48 місяців, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для часткового задоволення позову, та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди у розмірі 226 704 гривень (4 723 грн.*48 місяців).

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог.

Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права , на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2020 року відповідає.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України, відносно того, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки не було встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового слідства, прокуратури та тяжкими фізичними та моральними стражданнями, на які послався ОСОБА_1 в позові, так як позивачем не надано жодних доказів того, що фізичні та моральні страждання виникли саме внаслідок дій заподіювача, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено правовий висновок такого змісту: суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Такий, визначений законом розмір є мінімальним, який гарантований державою.

Таким чином, сам факт перебування ОСОБА_1 під слідством, а саме перебування в статусі підозрюваного та обвинуваченого, з часу вручення йому підозри, а саме з 04 березня 2013 року по дату винесення виправдувального вироку по 06 березня 2017 року, та з подальшим закриттям кримінального провадження у зв`язку з недоведеністю вчинення правопорушення, гарантує ОСОБА_1 право на відшкодування шкоди у порядку передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та в мінімально гарантованому державою розмірі.

Позивач дійсно перебував під слідством та судом, що беззаперечно призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та звичного ритму життя, перебування у стані безперервного нервового стресу, а незаконне перебування позивача під слідством та судом, мали негативні наслідки, пов`язані з цим душевні та моральні страждання і переживання.

При цьому, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі трьох мінімальних розмірів заробітної плати за один місяць перебування під слідством чи судом, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження таких вимог, та необхідності збільшення мінімально гарантованого державою розміру відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

ОСОБА_1 на час проведення слідчих дій та розгляду справи в суді не був відсторонений від роботи внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності, також позивач не довів суду, що було завдано шкоду його діловій репутації, та що дійсно через тривале досудове розслідування значно погіршився стан його здоров`я та погіршились стосунки із сім`єю, друзями та сусідами. У зв`язку із чим колегія суддів вважає, що відшкодування моральної шкоди в розмірі трьох мінімальних розмірів заробітної плати за один місяць перебування під слідством чи судом є не співмірним з характером та обсягом страждань, яких зазнав позивач, характером немайнових втрат, їх тривалість, можливість відновлення.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України» з 01 січня 2020 року установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4 723 гривні.

Оскільки, ОСОБА_1 перебував у статусі підозрюваного та обвинуваченого з часу вручення йому підозри, а саме з 04 березня 2013 року по дату винесення виправдувального вироку, а саме по 06 березня 2017 року, що складає 48 місяців, суд обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позову, та стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 226 704 гривень (4 723 грн.*48 місяців).

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди у сумі 226 704 гривень, який визначено, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Зокрема, враховано ступінь страждань від безпідставного обвинувачення позивача у вчиненні злочину, тривалість обмеження його конституційних прав, переживаннях через незаконне його притягнення до кримінальної відповідальності, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя та зусиль, що необхідні для організації його життя. А заявлена позивачем сума 805 743 гривень не є підтвердженою належними та допустимими доказами, тому підстав для її відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України не вбачається.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, є необґрунтованими, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому відсутні підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до спірних правовідносин, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №468/901/17ц, та від 04 червня 2018 року у справі №489/2492/17.

Апеляційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині стягнення витрат на правову допомогу в сумі 70 000 гривень.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

Однак, окрім ордера адвоката, договору про надання правової допомоги та квитанції про сплату 50 000 гривень, позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відсутність такого опису не дає можливості суду визначитись із обсягом наданої правничої допомоги, визначити скільки часу було витрачено, та на яку дію.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року №755/9215/15-ц.

Крім того, суд звертає увагу на правовий висновок викладений у Постанові Верховного суду від 08 квітня 2020 року №922/2685/19, де зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У даній справі відповідач не звернувся до суду із заявою про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, відтак, підстав для зменшення суми судових витрат у суду немає.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно позовних вимог щодо стягнення витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги у розмірі 20 000 гривень, витрачених позивачем на правничу допомогу, надану йому в іншій справі, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази здійснення відповідних витрат (квитанція, фіскальний чек, прибутковий касовий ордер). Крім того, витрати на правову допомогу не можуть бути стягнуті за позовом в іншому провадженні. Висновок, якого дійшов суд, узгоджується з правовою позицією викладеною в Постанові Верховного суду від 02 червня 2020 року №910/12945/19.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», та вірно виходив з того, що є законні підстави для часткового задоволення позову.

Крім того, в п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

При цьому, апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що вона не є юридичною особою, яка особисто відповідає за зобов`язаннями держави Україна, з огляду на таке.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18).

У зв`язку з цим, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що резолютивна частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні в частині виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися Державної казначейської служби України, та виду рахунку з якого має бути здійснено списання Єдиний казначейський рахунок, та зазначенні, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Резолютивну частину рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2020 року змінити та викласти в наступній редакції:

«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на відшкодування моральної шкоди 226 704 (двісті двадцять шість тисяч сімсот чотири) гривень 00 копійок».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 17 червня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік