печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г.О.,

секретар судового засідання Сеньковська В.Я.,

справа № 761/31401/19-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення частки орендної плати за нежитлове приміщення,

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача: адвокат Степаненко Г.О.,

представник відповідача: адвокат Антонова Н.В.,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року з Шевченківського районного суду м. Києва до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана цивільна справа за підсудністю.

Звертаючись до суду із позовом позивач зазначила, що з 1992 року перебувала із відповідачем у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.12.2014 року. Цим же рішенням встановлено, що шлюбні відносини між сторонами бути припинені у грудні 2013 року.

За час перебування в шлюбі нею з відповідачем було придбано нежиле приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.12.2018 року у справі № 757/33436/14-ц за її позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, набутого в шлюбі, вказане нежитлове приміщення визнано спільною сумісною власністю та поділене між ними в рівних частках.

До моменту поділу приміщення за рішенням суду, відповідач використовував все приміщення без її дозволу, передавши його в оренду та використовуючи всі отримані кошти на власні потреби, проте Ѕ частина коштів, отриманих відповідачем в період з грудня 2013 року по 26.07.2019 року належить їй, як співвласнику приміщення.

Договори оренди нежитлового приміщення укладалися з іноземними представниками з 2004 по 2019 р.р.

Посилаючись на ст. 68 СК України та ст. 356 ЦК України, просить стягнути з відповідача Ѕ частину орендної плати за період з грудня 2013 по 26.07.2019 р.р. в сумі 34 788,58 доларів США та 615 433,33 грн.

Крім того, просить застосувати ст. 625 ЦК України та, відповідно, стягнути з відповідача три проценти річних в сумі 115 968,86 грн та 6 577,05 доларів США.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.12.2019 року справу прийнято до провадження та призначено в підготовче судове засідання.

02.03.2020 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив вимоги позивача з підстав, викладених у відзиві.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.08.2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з наведених в ньому підстав, просили позов задовольнити, представник відповідача проти задоволення позову - заперечував, в задоволенні позову просив відмовити з підстав, зазначених у відзиві..

Суд, заслухавши поямнення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.12.1992 року, який був розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.12.2014 року (а.с. 16).

Вказаним рішенням з-поміж іншого встановлено, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами остаточно припинені у грудні 2013 року (а.с. 16).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.12.2018 року в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності по Ѕ частині нежилого приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 за кожним (а.с. 24-32).

Зазначене рішення суду, в частині поділу нежитлового приміщення між сторонами, залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2019 року (а.с. 33-40).

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

ОСОБА_1 своє право власності на Ѕ частину вказаного майна зареєструвала 25.06.2019 року (а.с. 59).

Згідно договорів оренди №01-04/2013 від 01.04.2013 р., №01-07/2014 від 01.07.2015р., №01/09 від 22.10.2016 р. нежитлове приміщення АДРЕСА_1 передавалось в оренду (а.с. 41-58).

Розгляд справи 757/33436/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя тривав з 2014 по 2018 р.р. Рішенням суду майно, набуте подружжям у шлюбі і яке було предметом спору, визнано спільною сумісною власністю та поділено у 2019 році. При цьому в рішенні вказано, що майно набуте у шлюбі, отже його правовий статус визнано судом як спільне майно подружжя.

За статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як видно із матеріалів справи, спільне майно подружжя ОСОБА_1 , було поділено між сторонами на підставі рішень судів.

Майно, яке є предметом даного спору (1/2 частина орендної плати) не є спільним сумісним майном подружжя в розумінні ст. 60 СК України, оскільки доходи від орендної плати були отримані відповідачем після розірвання шлюбу, а право власності на Ѕ спірного нежитлового приміщення оформлене ОСОБА_1 після ухвалення рішень у справі, у 2019 року (тобто після апеляційного перегляду справи).

Крім того, суд зауважує, що надані позивачем копії договорів оренди жодним чином не підтверджують факт отримання доходу за ними та не є підставою для обґрунтування суми позову.

Безпідставною є також вимога позивача про застосування ст. 625 ЦК України, оскільки положення цієї статті поширюються на грошові зобов`язання, які виникли на підставі договору або делікту. Із позову видно, що позовні вимоги позивач заявила на підставі норм сімейного законодавства. Отже до спірних правовідносин норма ст. 625 ЦК України не застосовується.

Відповідачем до суду подано заяву про застосування строку позовної давності, з огляду на пропуск позивачем строку для пред`явлення даного позову.

Пропуск позивачем строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові.

Разом з тим, суд відмовляє ОСОБА_1 у задоволені позову в зв`язку з його безпідставністю.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 16 ЦК України ст.ст. 60, 69, 70 СК України, ст.ст.12, 19, 76-81, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення частки орендної плати за нежитлове приміщення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 ,РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Суддя Г.О.Матійчук