Справа № 462/8090/20 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/2468/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного Банку «Альфа-Банк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 травня 2021 року в складі судді Гедз Б.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», з участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Тараса Володимировича, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

встановив:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», з участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Тараса Володимировича, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Вимоги обгрунтовував тим, що 02.11.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківської області Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис на кредитному договорі № 600/02.2-09/053 від 09.04.2008, укладеному між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк». Згідно виконавчого напису стягненню підлягає заборгованість у розмірі 145 241,80 грн. та 1 500 грн., однак вважає вчинений напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки згідно кредитного договору та визначеного порядком повернення кредиту графіку, кінцевим терміном погашення отриманого кредиту було 08.04.2010. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16.12.2014 ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, відсотками та пенею за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків у розмірі 5864,62 доларів США на підставі кредитного договору № 600/02.2-09/053 від 09.04.2008 у зв`язку із пропуском позовної давності.

Враховуючи факт спливу позовної давності до вимог за кредитним договором, як основних, так і додаткових, а також враховуючи те, що заміна сторони у зобов`язанні не впливає на перебіг позовної давності, відповідач не має права на стягнення жодних грошових сум на підставі кредитного договору № 600/02.2-09/053 від 09.04.2008, відповідно заборгованість, про яку йдеться виконавчому написі, не може вважатись безспірною, а тому виконавчий напис на вказаному кредитному договорі не міг бути вчинений.

Просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 5005 від 02.11.2020, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Личук Т.В. на кредитному договорі № 600/02.2-09/053 від 09.04.2008 з усіма додатками та додатковими угодами, який укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник Акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 , стягнути судові витрати.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 21.12.2020 задоволено заяву позивача про забезпечення позову у даній справі.

Зупинено стягнення на підставі виконавчого напису № 5005 від 02.11.2020 року, вчиненого приватним нотаріусом Івано-Франківського нотраіального округу Личук Тарасом Володимировичем по кредитному договору № 600/02.2-09/053 від 09.04.2008 року з усіма додатками та додатковими угодами, який укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , на виконання якого приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Баіровою Н.М. 04.12.2020 року відкрито виконавче провадження № 63818010.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Тараса Володимировича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено.

Визнано виконавчий напис № 5005 від 02.11.2020 р., вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Тарасом Володимировичем на кредитному договорі № 600/02.2-09/053 від 09.04.2008 р., укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк" 02094, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 77а, на користь ОСОБА_1 судовий збір на суму 1467,42 грн.

В задоволенні решти заявлених судових витрат відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач АТ «Альфа-Банк», вважає таке незаконним та необгрунтованим.

Стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що матеріали справи та матеріали виконавчого провадження не містять відомостей щодо заміни первісного кредитора АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк», про що зазначено у виконавчому написі.

Відповідні записи про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» були внесені, тому АТ «Альфа-Банк» є правонаступником всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк».

При цьому зазначає, що ЗУ «Про виконавче провадження» не містить вимог щодо вмісту у матеріалах виконавчого провадження документів, які б доводили факт правонаступництва, а не визнання такого факту боржником не може слугувати підставою для скасування оспорюваного виконавчого напису.

Покликається на помилковість висновків суду про чинність постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів», оскільки постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.20217 не була належним чином виконана і відповідний розділ постанови на день вчинення виконавчого напису був чинним, а нотаріуси мали право вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, які не були нотаріально засвідчені.

Звертає увагу на те, що АТ «Укрсоцбанк» виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, надавши позивачу грошові кошти, однак позивач отримавши кредитні кошти такі не повернув, чим порушив умови кредитного договору, при цьому, в результаті відступлення права вимоги, права та обов`язки банку за кредитним договором перейшли до відповідача, тому станом на дату вчинення виконавчого напису зобов`язання позивача за кредитним договором належним чином не виконані, кредитний договір залишається чинним.

З оскаржуваного тексту виконавчого напису вбачається, що стягнення заборгованості здійснюється за три останні роки до моменту висунення вимоги.

Вважає, що суд помилково ототожнює поняття строк звернення для вчинення виконавчого напису нотаріуса та строк позовної давності, оскільки у таких різні підстави для початку відліку строків, а також різні наслідки спливу таких.

Таким чином, сплив строку позовної давності не призводить до спливу строку звернення для вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Крім цього, стверджує, що банк виконав усі вимоги щодо підтвердження факту безспірності заборгованості за кредитним договором.

При цьому, позивач не надав докази повного або часткового погашення боргу за яких суд мав би можливість дослідити та встановити факт відсутності спору, встановити менший розмір заборгованості чи спростувати його.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 травня 2021 року.

Учасники справи позивач ОСОБА_1 та представник відповідача АТ «Альфа-Банк», третя особа приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Т.В. всудове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вчиняючи виконавчий напис нотаріус не пересвідчився у тому, що з дня виникнення права вимоги за вказаним кредитним договором минуло не більше трьох років.

Також, суд зазначив про можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору, при цьому оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 02 листопада 2020 року, вже після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, однак укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та позивачем договір про надання кредиту, який був наданий АТ «Альфа-Банк» нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально.

Суд вказав, що спірний виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки при вчиненні такого нотаріусом не дотримано вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат», не враховано рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2014 року, яким у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк» до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 600/02.2-09/053 від 09 квітня 2008 року відмовлено за спливом строку позовної давності, рішення не оскаржувалося та набрало законної сили, відтак приватний нотаріус вчинив виконавчий напис більше ніж через три роки з дня виникнення права вимоги кредитора.

Крім цього, при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису у приватного нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості ОСОБА_1 перед банком, вказаний у написі є безспірним, оскільки заявлена у виконавчому написі заборгованість включає в себе також і заборгованість за комісією та процентами, розрахованими банком після винесення судом рішення суду від 16.12.2014, тобто у період, за який у кредитора вже не було права нараховувати такі.

Окремо суд зазначив, що матеріали справи та надані на виконання ухвали суду приватним виконавцем документи, не містять також жодних відомостей на підтвердження факту заміни первісного кредитора Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

В свою чергу, протягом судового розгляду вказаної справи, а також до закінчення судових дебатів стороною позивача не надано суду будь-яких доказів на підтвердження понесених витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, відповідної заяви до закінчення судових дебатів та протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду стороною позивача також не заявлено, відтак у задоволенні вимоги в цій частині суд відмовив.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що 09 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 600/02.2-09/053, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 5 000 доларів США зі сплатою 21 відсотка, річних та комісій в розмірі та порядку, визначеними Тарифами на послуги по наданню кредитів з кінцевим терміном погашення заборгованості за Кредитом не пізніше 08 квітня 2010 року.

У 2014 році ПАТ «Укрсоцбанк» зверталося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитом у сумі 70 303,33 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2014 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 600/02.2-09/053 від 09 квітня 2008 року відмовлено за спливом строку позовної давності (а.с. 20-23).

Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

02 листопада 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області вчинено виконавчий напис № 5005, яким на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» стягнуто заборгованість, що виникла за кредитним договором № 600/02.2-09/053 від 09 квітня 2008 року, з усіма додатками та додатковими угодами, який укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 . Правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» за вказаним кредитним договором є АТ «Альфа-Банк» (а.с. 17).

Стягнення заборгованості проводено за період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2020 року.

Сума заборгованості складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту 2 500 доларів США, простроченої заборгованості за відсотками та комісією 2 605 доларів США, суми плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису 1 500 грн.

Загальна сума заборгованості 5 105 доларів США, що на день вчинення напису, згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют 28,45 становить 145 241 грн. 80 коп.

На підставі виконавчого напису нотаріуса № 5005 від 02.11.2020 приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Баірова Н.М. відкрила виконавче провадження № 63818010, а в подальшому винесла постанову від 07.12.2020 про арешт коштів боржника ОСОБА_1 , постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику, а також постанову про стягнення з боржник основної винагороди та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с. 25-33).

Зазначені обставини визнаються сторонами, відтак в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Звертаючись із позовними вимогами позивач ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що оспорюваний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки згідно кредитного договору та визначеного порядком повернення кредиту графіку кінцевим терміном погашення отриманого кредиту було 08.04.2010. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16.12.2014 ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, відсотками та пенею за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків у розмірі 5 864,62 доларів США на підставі кредитного договору № 600/02.2-09/053 від 09.04.2008 у зв`язку із пропуском позовної давності, відтак враховуючи факт спливу позовної давності до вимог за кредитним договором, як основних, так і додаткових, а також враховуючи те, що заміна сторони у зобов`язанні не впливає на перебіг позовної давності, відповідач не має права на стягнення жодних грошових сум на підставі кредитного договору № 600/02.2-09/053 від 09.04.2008, а заборгованість, про яку йдеться виконавчому написі не може вважатись безспірною.

Заперечуючи вимоги позивачки, сторона відповідача зазначає, що кредитор виконав взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором в повному обсязі надавши позичальнику грошові кошти в обумовленому розмірі. Натомість, позичальник, отримавши грошові кошти від банку, свої зобов`язання щодо повернення таких грошових коштів належним чином не виконав. Згідно п. 7.3. кредитного договору, такий набирає чинності з дати його укладання та діє до виконання сторонами належним чином і у повному обсязі всіх своїх зобов`язань за Договором. При цьому, сплив строків давності, встановлених ЦК України позбавляє кредитора виключно права на судовий захист своїх порушених прав, однак жодним чином не обмежує права кредитора захистити свої порушені права іншим передбаченим законом способом. З огляду на те, що станом на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису зобов`язання за кредитним договором не було виконано належним чином в повному обсязі, вимога про усунення порушень щодо погашення заборгованості, яка надсилалась позивачу 14.08.2020 та повернулася за зворотною адресою відповідачу, залишилася невиконаною, відповідач мав право звернутись до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, чим АТ «Альфа-Банк» скористався та у межах строків звернення до нотаріуса звернувся для вчинення виконавчого напису на кредитний договір № 600/02.2-09/053 від 09.04.2008. Щодо безспірності заборгованості вказував на те, що чинним законодавством встановлено вичерпний перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Нотаріус встановлює таку безспірність на підставі документів, наданих стягувачем, у випадку необхідності має право вимагати додаткові документи. Банк надав усі необхідні документи для вчинення виконавчого напису, тому на момент вчинення виконавчого напису безспірність заборгованості була доведена банком у встановленому законом порядку, а наявність під час вчинення виконавчого напису судового спору про стягнення заборгованості не свідчить про спірність кредитної заборгованості та не є підставою для задоволення позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього закону), серед яких Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (надалі по тексту Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Для стягнення грошових сум нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»).

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість, нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Тому вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Так, враховуючи положення статей 15, 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Натомість, сама по собі незгода боржника з розміром заборгованості та її розрахунком не є підставою для визнання заборгованості спірною, оскільки спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, а за об`єктивним закріпленням такого виду заборгованості у Переліку.

Із змісту спірного виконавчого напису слідує, що сума стягнення включає: заборгованість за сумою кредиту у розмірі 2500 доларів США; заборгованість за відсотками та комісією 2605 доларів США.

У виконавчому написі зазначено, що строк за який провадиться стягнення з 01.07.2017 по 01.07.2020.

Як було зазначено вище, на підставі спірного виконавчого напису, приватний виконавець відкрила виконавче провадження з примусового виконання такого.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Так, для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 березня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 137/1666/16-ц.

Як зазначалося, позивач, як боржник у виконавчому провадженні, не погоджується із сумою заборгованості, а також з періодом нарахування такої.

Колегія суддів виходить з того, що вчиняючи оспорюваний виконавчий напис, приватний нотаріус помилково виходив лише з того, що безпірність заборгованості, про стягнення якої просив банк, підтверджують документи, передбачені Переліком, при цьому таке спростовується наявними матеріалами справи.

Зокрема, вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № 600/02.2-09/053 від 09 квітня 2008 року, за яким вчинено виконавчий напис нотаріусом, вже були предметом судового розгляду, однак рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у зв`язку зі спливом строку позовної давності (а.с. 20-23).

Наведене дає підстави для висновку, що позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, за яким стягнуто заборгованість за відсотками, які кредитор продовжував нараховувати до 01 липня 2020 року в сумі 2605 дол. США., тобто після закінчення терміну погашення заборгованості, визначеного у кредитному договорі (08.04.2010), а також реалізації свого права на стягнення цього кредиту та за період, коли договірні відносини між сторонами трансформувались в правоохоронні.

Відсутність права нараховувати відсотки за період після реалізації кредитором свого права на дострокове стягнення кредиту підтверджена Постановою Великої Палатою Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що після визначеного договору строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, наявні матеріали справи підтверджують доводи заявника, що виконавчий напис було вчинено щодо стягнення заборгованості, яку не можна вважати безспірною, оскільки з виконавчого напису слідує, що заборгованість за відсотками стягнута за період, за який право кредитора нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося.

Жодних доказів, які б доводили, що заборгованість за відсотками, яка стягнута виконавчим написом, нарахована відповідно до умов договору та в межах строку його дії чи закону, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду відповідач не надав.

Враховуючи наведене, виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом із порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки вказану у виконавчому написі суму боргу не можна вважати безспірною.

Що стосується доводів апеляційної скарги про неправильність висновків суду щодо ототожнення поняття строку звернення для вчинення виконавчого напису нотаріуса та строку позовної давності, оскільки у таких різні підстави початку відліку та наслідки спливу, то такі не можуть бути враховані, оскільки суперечать закону та обставинам справи.

Так, ЗУ «Про нотаріат» і Порядок, затверджений наказом Мін`юсту України від 22.02.2012 № 296/5, прямо передбачають загальний трирічний строк (якщо для відповідних вимог не встановлений законом інший строк давності) для звернення по вчинення виконавчого напису і для вчинення цього напису, при цьому, початок перебігу строку пов`язується з днем, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (включаючи, за наявності для того підстав, і обставини, що пов`язуються з виконанням зобов`язання частковими платежами, порушенням строків цих платежів, відповідним обрахунком заборгованості тощо).

Зважаючи на те, що йдеться про захист цивільного права нотаріусом в порядку, передбаченому законом, врегульовані вищевказаними Законом і Порядком правила щодо строку давності для захисту цього права аналогічні тим, що передбачені ст.ст. 256, 257, ст. 261 ЦК України.

У розумінні закону строк, у межах якого особа може звернутися до нотаріуса по захист свого цивільного права, є відповідним строком давності з правовими наслідками, які з цього випливають. Вчинення нотаріусом виконавчого напису поза межами зазначеного строку, що пройшов з дня виникнення у кредитора права вимоги, законом не передбачено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2019, справа № 916/3006/17 висловила правову позицію, відповідно до якої, зокрема, відступила від правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 17.05.2018 у справі №307/1580/17 про те, що статтею 88 Закону України «Про нотаріат» нарахування заборгованості, на стягнення якої вчиняється виконавчий напис, не обмежено трирічним строком за умови встановлення сторонами відповідно до статті 259 ЦК України збільшеної позовної давності для відповідної вимоги, зважаючи на те, що позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін та зазначила, що встановлений статтею 88 Закону України «Про нотаріат» строк не може бути змінений договором, оскільки інший строк давності для вчинення виконавчого напису нотаріуса повинен бути прямо передбачений саме законом, і не може бути змінений домовленістю сторін, разом з тим відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України); строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в контексті застосування положень статті 88 Закону України «Про нотаріат» безпосередньо пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України, фактично законом визначено, що строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду; таким чином, різниця у правовій природі цих строків не має значення у цьому контексті; тому і загальний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису становить три роки.

Виходячи з наведеного, приватний нотаріус, з огляду на надані йому стягувачем документи, не мав належних і достатніх підстав кваліфікувати вимоги стягувача і борг, для стягнення якого банк просив вчинити виконавчий напис, безспірними, оскільки безспірність боргу не була підтверджена належними документами, натомість надані документи вочевидь вказували на необхідність додаткового з`ясування підстав для нарахування боргу, його розміру та обставин щодо підстав і строку вчинення виконавчого напису.

Таким чином, нотаріус, маючи відповідне право, не діяв у передбачений законодавством спосіб для з`ясування відповідних обставин, хоча перед вчиненням виконавчого напису зобов`язаний був перевірити наявність підстав для цього, зокрема, з`ясувати,чи є умови для такої дії.

В свою чергу, процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи, яка була в процесі стороною або третьою особою, до іншої особи у зв`язку з переходом до неї суб`єктивних матеріальних прав.

Можливість процесуального правонаступництва визначається можливістю правонаступництва в матеріальному праві. При цьому в матеріальному праві виділяють універсальне та сингулярне правонаступництво. Універсальне правонаступництво має місце в тих випадках, коли перехід прав та обов`язків однієї юридичної особи до іншої відбувається в результаті реорганізації, а поміж фізичними особами - в порядку спадкування. Сингулярне правонаступництво має місце, коли сторона переуступає правом вимоги, чи здійснює переведення боргу, або приймає борг іншої особи на себе.

Розподіл матеріального правонаступництва на універсальне та сингулярне пов`язаний з об`єктом прав та обов`язків, що переходять до правонаступника. Процесуальне правонаступництво, хоча і є необхідним наслідком правонаступництва в матеріальному праві, завжди універсальне: в рамках процесу правонаступник в усіх випадках цілком замінює правопопередника і користується комплексом процесуальних прав та обов`язків сторони чи третьої особи. Процесуальне правонаступництво настає після оформлення матеріального правонаступництва. Правонаступник повинен пред`явити до суду докази, які підтверджували б правонаступництво в матеріальному праві (свідоцтво про право власності, документ про реорганізацію юридичної особи, переуступний напис), а суд виносить ухвалу про те, що правонаступник замінив у спірних правовідносинах сторону, що вибула. Отже, підставою для виникнення процесуального правонаступництва є матеріальне правонаступництво або інша заміна осіб у матеріальних правовідносинах.

Заміна сторони правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу (частина перша статті 442 ЦПК України).

Правонаступництво необхідно розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб`єктивні права та обов`язки попередника. Правонаступництво для юридичних осіб може наступати в разі їх припинення з правонаступництвом. Припинення юридичної особи з правонаступництвом, тобто реорганізація юридичної особи, може проводитися у формі злиття, приєднання, виділу тощо. Доказами правонаступництва щодо окремого зобов`язання може бути: відповідний договір, на підставі якого воно виникло, передавальний акт чи розподільчий баланс, статут правонаступника.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, датою та номером запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» - 03.12.2019, номер запису: 4002827, підстава рішення про реорганізацію.

Таким чином, матеріальне правонаступництво, яке є обов`язковою умовою процесуального, відбулося, відтак АТ «Альфа-Банк» є новим кредитором по відношенню до ОСОБА_1 .

В свою чергу, ні ЗУ «Про нотаріат», ні Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів не містять вимоги щодо обов`язкового подання доказів правонаступництва, тому протилежні доводи не можуть впливати на відповідні висновки суду.

Поряд з цим, стверджуючи про правосуб`єктність АТ «Альфа-Банк у спірних правовідносинах, яка є доведеною в силу універсального правонаступництва (реорганізація юридичної особи), апелянт зазначає, що права та обов`язки за відповідним кредитним договором (статус кредитора) відповідач отримав у результаті відступлення права вимоги, що не може залишитися поза увагою апеляційного суду.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного Банку «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 листопада 2021 року

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк