Справа № 466/5632/14 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/881/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 березня 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2014 року ОСОБА_2 , в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання частково недійсним та скасування розпорядження Шевченківської районної адміністрації №138 від 14.02.2005 року та усунення перешкод в користуванні допоміжним приміщенням площею 7.0 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі договорів купівлі-продажу квартири від 01.11.2002 року разом з ОСОБА_8 та неповнолітніми ОСОБА_9 та ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , які в подальшому об`єднано в одну квартиру під АДРЕСА_1 відповідно до розпорядження Шевченківської районної адміністрації від 25.11.2003 року № 1401, до якої відноситься комора площею7.0 кв.м. Зазначає, що відповідачі провели реконструкцію квартири АДРЕСА_3 та приєднали до неї підвальне приміщення площею 25,7 кв.м. Розпорядженням Шевченківської РА ЛМР № 138 від 14.02.2005 року визнано за ОСОБА_1 право власності, в тому числі, і на приміщення підвалу пл. 25,70 кв.м, частина якого площею 7.0 кв.м (комора) знаходиться у її власності, комору площею 7.0 кв.м вона придбала на підставі договору купівлі продажу, який недійсним не визнавався, а відтак є чинним. Зазначає, що допоміжні приміщення стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру і для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Діями відповідачів її позбавлено права користування підвальними приміщеннями, які перебувають у спільній власності співвласників багатоквартирного будинку, в тому числі і належною їй на праві власності коморою площею 7.0 кв.м. З наведених підстав, з врахуванням уточнення позовних вимог, просить визнати незаконним та скасувати розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 138 від 14.02.2005 року в частині включення до нього допоміжного приміщення пл. 25,7 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_4 ; зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не чинити перешкод у користуванні допоміжним приміщенням пл. 25,7 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_4 .

Рішенням Шевченківського районного суду від 07 березня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 138 від 14.02.2005 року в частині приєднання підвального приміщення площею 7 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщенні площею 25,7 кв.м., до квартири АДРЕСА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні підвальним приміщенням площею7.0 кв.м (коморою), що знаходиться в підвальному приміщенні площею 25,7 кв.м до квартири АДРЕСА_2 .

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що не був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи, дізнався про неї з офіційного сайту судової влади та подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки перебував на стаціонарному лікуванні, тому не мав можливості прибути в судове засідання, однак таке не було враховано судом. Зазначає, що суд не розглянув його клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки ОСОБА_5 , як на момент позову, так і на момент подання уточнення позовних вимог, був повнолітнім, відтак ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами від його імені без належних повноважень на представлення його інтересів. Вважає, що позовна вимога про визнання незаконним та скасування розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 138 від 14.02.2005 року повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства і не підлягала до розгляду в порядку цивільного судочинства. Зазначає про те, що знаходження певних приміщень в підвалах, цокольних поверхах не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень, які підлягають приватизації разом з приватизацією квартир. Суд не звернув увагу, що спірне приміщення входить до складу нежитлових приміщень колишнього бомбосховища з окремим цивільно-правовим статусом, не є допоміжним приміщенням і не відноситься до житлового фонду. Наголошує на тому, що разом з ОСОБА_7 викупив спірні нежитлові приміщення, які перебували в комунальній власності загальною площею 101 кв.м., до складу яких входить і підвальне приміщення площею 25,7 кв.м., які ним відреконструйовані та відремонтовані, в яких він особисто проживає. Звертає увагу, що попередні власники квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не могли користуватися підвальним приміщенням площею 25,7 кв.м., оскільки таке входило до складу бомбосховища та на момент приватизації цих квартир перебувало в користуванні ТзОВ «фірма «Азалія». На думку апелянта, позовні вимоги є безпідставними, права позивачів жодним чином не порушено, оскільки у них фактично не виникало права власності на об`єднану квартиру АДРЕСА_2 тому, що реєстрація такої в Державному реєстрі прав та обтяжень відсутні. Суд безпідставно не застосував строк позовної давності, оскільки позивачі були обізнані та давали офіційну письмову згоду на приєднання приміщень підвалу площею 28,7+25,7 кв.м. до квартири АДРЕСА_3 станом на 14.02.2005 року, а тому з цього часу вони дізналися про те, що спірні підвальні приміщення викуплені власником квартири АДРЕСА_4 . З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1- 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 321, 346, 11, 328, 392, 391, ч.1 ст.15, ч. 1 ст. 316, ч.1ст. 317, ч.ч.1,7 ст. 319, п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України №20 від 22.12.1995, ст. 41 Конституції України, ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.61 ч.3 ЦПК України, виходив з того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є власниками квартири АДРЕСА_2 , що належить їм на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2002 р., згідно якого позивачі придбали квартиру АДРЕСА_1 та Договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2002 р., згідно якого позивачі придбали квартиру АДРЕСА_2 . Про реєстрацію права власності на вказану квартиру позивачам видано реєстраційні посвідчення за № НОМЕР_1 від 15.11.2002 року та за №084682 від 15.11.2002 року. На підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації від 25.11.2003р. №1401 зазначені квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , об`єднано в одну квартиру під АДРЕСА_1 . Після вказаного вище розпорядження Шевченківської районної адміністрації від 25.11.2003р. №1401, ЛОДК БТІ та ЕО виготовило технічний паспорт на об`єднану квартиру АДРЕСА_1 , у який внесено інформацію про належність до неї підвалу площею 7,0 кв.м. Таким чином позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 набули у законний спосіб право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_5 загальною площею 103,2 кв. м, та відповідно на підвал площею 7 кв. м., що знаходиться в підвальному приміщенні площею 25,7 кв.м. Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації №138 від 14.02.2005р. надано дозвіл ОСОБА_7 на переобладнання квартири АДРЕСА_3 , а саме дозволено влаштувати балкон приєднавши частину сходової клітки пл.7,4 кв.м., та переобладнати квартиру в будинку АДРЕСА_4 з приєднанням підвальних приміщень; надалі квартира складається із: - підвал: двох допоміжних приміщень пл.(25,7 і 28,7) кв.м., ванної кімнати пл.19,6 кв.м., гардеробу пл. 17,6 кв.м., вбиральні пл. 1,0 кв.м., коридору пл.6,3 кв.м.; - 1-го поверху: чотирьох житлових кімнат, двох коридорів, кухні, гардеробу, балкону (відповідної площі). Згідно зазначеного розпорядження вбачається, що відповідно до реєстраційного посвідчення від 26.04.1999 р. підвальні приміщення пл.45,5 кв.м. належать на праві приватної власності ОСОБА_7 . Під приміщенням квартири знаходяться вільні підвальні приміщення пл.25,7 та 28,7 кв.м., які згідно з проектними пропозиціями передбачається приєднати до квартири АДРЕСА_4 (а.с.336-337 інвен. справи). Як вбачається з письмової згоди мешканців будинку АДРЕСА_4 , яка міститься у матеріалах справи, у заяві жодним чином не вказана площа підвальних приміщень, які мали намір приєднати мешканці квартири АДРЕСА_4 . Окрім цього, із матеріалів, на підставі яких було прийнято розпорядження №138 від 14.02.2005 р. вбачається, що при розгляді заяви ОСОБА_7 про приєднання до квартири спірного приміщення підвалу не з`ясовувалось питання, чи належить вказане приміщення комусь із мешканців на праві власності і чи хтось із мешканців ним користується. Підвальне приміщення (комора) належить на праві приватної власності позивачам, є складової частиною підвального приміщення площею 25,7 кв.м., а тому Шевченківська районна адміністрація не мала права розпоряджатись майном, яке належить на праві приватної власності іншій особі. На підставі вище вказаного розпорядження №138 від 14.02.2005 р. було винесено рішення третейського суду від 03.05.2006р., відповідно до якого визнано право власності на приміщення підвалу під літерою 1-6 по АДРЕСА_4 , загальною площею 101 кв.м., зокрема і підвальне приміщення площею 7 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщенні площею 25,7 кв.м., яке належить позивачам на праві власності. На момент прийняття рішення третейського суду не могло бути оскарженим особами, які не брали участь у справі, незважаючи на те, що третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.06.2006 р., ОСОБА_1 належить на праві приватної власності приміщення підвалу літ.1-6,заг.пл.101,0 кв.м. у АДРЕСА_4 на підставі рішення постійно діючого Третейського суду при Львівській Асоціації учасників ринку нерухомості Третейської палати України від 03.05.2006 р. Встановивши згадані вище обставини, суд першої інстанції вважав, що первинним способом набуття права власності на підвальне приміщення (комору) площею 7 кв.м. є договір купівлі-продажу квартири від 01.11.2002 року, а після укладення даного договору позивачі жодних правочинів щодо підвального приміщення (комори в підвалі) площею 7 кв.м. не вчиняли. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29.12.2015р. було встановлено обставини, які є предметом розгляду зазначеної вище справи. Відтак, судом встановлено, що розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 14 лютого 2005 року № 138 суперечить закону та було скасовано в частині приєднання підвального приміщення пл.28,7 кв.м. до кв. АДРЕСА_3 , яке набрало законної сили відповідно до ухвали апеляційної інстанції від 28.03.2016 року. Відтак, розпорядження Шевченківської районної адміністрації м. Львова №138 від 14.02.2005 р. в частині приєднання вказаного підвального приміщення пл. 25,7 кв.м. до квартири АДРЕСА_3 суперечить закону і підлягає скасуванню, оскільки всупереч закону позбавляє ОСОБА_2 права власності на належне їй майно. Встановивши протиправне передання у власність ОСОБА_7 спірного приміщення пл. 25,7 кв.м., оскільки частина такого площею 7.0 кв.м на момент передачі та прийняття оскаржуваного розпорядження належала на праві власності ОСОБА_2 , що свідчить про протиправне позбавлення позивачів права користуватися вказаним приміщенням, суд першої інстанції вважав підставними позовні вимоги про незаконність та скасування оскаржуваного розпорядження в частині приєднання приміщення площею 7.0 кв.м, та зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні підвальним приміщенням (коморою) площею 7 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщенні площею 25,7 кв.м., до квартири АДРЕСА_3 . Суд першої інстанції вважав безпідставною заяву відповідача ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки строк звернення позивачів із зазначеними вище позовними вимогами пропущено з поважних причин, так як про існування оскаржуваного розпорядження Шевченківської районної адміністрації позивачам стало відомо лише під час розгляду цивільної справи №466/5966/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської Ради, відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної адміністрації Львівської міської Ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, третьої особи ЛКП «Янів 405» про визнання наказу недійсним, визнання права власності на приміщення, та зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до ОСОБА_7 , Шевченківської районної адміністрації Львівської міської Ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської Ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, третіх осіб відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної адміністрації Львівської міської Ради, ОСОБА_3 про визнання недійсними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, розпоряджень, договору купівлі-продажу та зобов`язання до вчинення дій. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення.

Вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на порушення судом першої інстанції, окрім норм матеріального права, порушення судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення, а саме, неналежне повідомлення його про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 07 березня 2017 року.

Відповідно до п. 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь - якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 23.01.205 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 10.02.2015 року, розгляд справи неодноразово відкладався.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом 07 березня 2017 року, оскільки суд не направляв йому повідомлення про судове засідання, призначене на зазначену дату. Відсутність ОСОБА_1 у судовому засіданні, призначеному на 07 березня 2017 року, підтверджується записами в журналі судового засідання та копіями фонограми компакт-диску, на якому здійснювалася фіксація судового засідання (номер запису 5917).

Враховуючи те, що доводами апеляційної скарги є посилання апелянта ОСОБА_1 на порушення судом норм процесуального права, а саме на те, що розгляд справи відбувся в судовому засіданні, про яке ОСОБА_1 не був повідомлений належним чином, колегія суддів, з врахуванням положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення у справі нового судового рішення.

При ухваленні нового судового рішення суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно ЛОДКБТІ та ЕО від 29.09.2003 р. № 15933731 житловий будинок АДРЕСА_4 знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення № 192 від 14.04.1987 р. Шевченківського райвиконкому м. Львова.

Як вбачається із матеріалів справи, з 26.07.1994 року спірне підвальне приміщення у будинку АДРЕСА_4 перебувало у користуванні ТзОВ «Азалія», що підтверджується договором на оренду нежитлових приміщень №4220 від 26.07.1994 року.

Договором купівлі-продажу, укладеним 17.01.1995 року, підтверджується придбання ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 74,8 кв.м.

На підставі договору №36 купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) від 01.04.1999 року ОСОБА_7 набула у власність у згаданому будинку підвальні приміщення площею 45,5 кв.м, набуття у власність приміщення площею 45,5 кв.м підтверджується також реєстраційним посвідченням, виданим Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 26.04.1999 року.

Матеріалами справи безспірно підтверджується, що ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є власниками (на праві спільної сумісної власності) квартири АДРЕСА_2 , що належить їм на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2002 р., згідно якого позивачі придбали квартиру АДРЕСА_1 та договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2002 р., згідно якого позивачі придбали квартиру АДРЕСА_2 . Про реєстрацію права власності на вказані квартири позивачам видано реєстраційні посвідчення за № НОМЕР_1 від 15.11.2002 року та за №084682 від 15.11.2002 року.

Крім цього, із договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 01.11.2002 року вбачається, що квартира придбана позивачами та складалась на час придбання з однієї кімнати, житловою площею 27.7 кв.м та кухні, загальна площа квартири 43.1 кв.м, комара в підвалі площею 7.0 кв.м, яка належала попереднім власникам ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з 14 січня 1997 року.

Оскаржуваним розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №138 від 14.02.2005 року «Про надання дозволу на влаштування балкону, приєднання частини сходової клітки та переобладнання квартри з приєднанням підвальних приміщень» надано дозвіл на влаштування балкону, приєднання частини сходової клітки та переобладнання квартири квартири АДРЕСА_3 . Зокрема, вказаним розпорядженням дозволено ОСОБА_7 , власнику вказаної квартири АДРЕСА_3 переобладнати її з приєднанням підвальних приміщень, зокрема, і спірного, площею 25,7 кв.м., як вільного.

Рішенням постійно діючого третейського суду при Львівській Асоціації учасників ринку нерухомості Третейської палати України від 03.05.2006 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , а зокрема, визнано право власності за ОСОБА_1 на приміщення підвалу згаданого будинку під літерами 1-6, загальною площею 101 кв.м, включно із приміщеннями площею 28,7 кв.м та 25,7 кв. Право власності на підставі вказаного рішення третейського суду зареєстровано за ОСОБА_1 з 16.06.2006 року.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29.12.2015 року, яке залишено без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28.03.2016 року, розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 14.02.2005 року № 138 у частині приєднання підвального приміщення пл. 28,7 кв.м до квартири АДРЕСА_3 скасовано, оскільки дане підвальне приміщення належить на праві власності ОСОБА_16 (т.1 а.с.217-220, 238-240). Постановою Верховного Суду від 28.02.2018 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 28.03.2016 року залишено без змін (т.3 а.с.23-27).

Крім цього, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року, яке залишено без змін Постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2018 року у справі №466/7669/13 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_17 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , з участю третіх осіб ОСОБА_4 , ОКБ КП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ЛКП «Янів-405», Львівської міської ради, Управління комунальної власності ДЕП Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження Шевченківської районної адміністрації № 138 від 14.02.2005 р. в частині приєднання комори, позов задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 138 від 14 лютого 2005 року у частині приєднання підвального приміщення площею 4,5 кв.м.,що знаходиться в підвальному приміщенні площею 25,7 кв.м., до квартири АДРЕСА_3 .

За встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивачі у встановленому законом порядку набули право власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на підставі договорів купівлі-продажу, які ніким не оспорювалися, недійсними в судовому порядку не визнавалися, а відтак є чинними.

І з огляду на те, що при придбанні квартири АДРЕСА_2 , позивачі, як покупці, придбали квартиру, яка складається з однієї кімнати, житловою площею 27.7 кв.м, кухні, загальна площа квартири становить 43.1 кв.м, а також комори площею 7.0 кв.м, що підтверджується п.1 договору купівлі-продажу, укладеного 01.11.2002 року, колегія суддів вважає, що позивачі також у встановленому законом порядку набули право власності і на комірку площею 7.0 кв.м в підвальному приміщенні площею 25.7 кв.м, дозвіл на приєднання яких до квартири АДРЕСА_3 надано оскаржуваним розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №138 від 14.02.2005 року.

Встановивши правомірність набуття права власності на квартиру АДРЕСА_2 разом із підвальним приміщенням (коморою) площею 7 кв.м., колегія суддів погоджується з доводами позивачів про правомірність набуття ними у власність і підвального приміщення площею 7 кв.м., яке є складовою частиною підвального приміщення площею 25,7 кв.м.

Згідно з інвентаризацією вільних підвальних приміщень у будинку АДРЕСА_4 немає, що стверджується листом Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 36-1335 від 17.2.2012 року.

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оспорюване розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №138 від 14.02.2005 року в частині надання дозволу ОСОБА_7 на переобладнання з приєднанням підвальних приміщень площею 25,7 кв.м, до якої відноситься приміщення (комора) площею 7.0 кв.м, що на день прийняття розпорядження вже належала на праві власності позивачам, порушує права позивачів, як власників комори площею 7.0 кв.м, а відтак вимога про визнання незаконним та скасування розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №138 від 14.02.2005 року в частині включення комори площею 7.0 кв.м до приєднаного підвального приміщення площею 25.7 кв.м є обґрунтованою та такою,що підлягає до задоволення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі звернулися до суду за спливом позовної давності, оскільки їм було відомо, що підвал площею 25,7 кв.м. під літ. 5 в будинку АДРЕСА_4 приєднано до квартири АДРЕСА_4 ще в 2005 році, так як вони надавали письмову згоду щодо відсутності заперечень на приєднання підвалу, необґрунтовані, оскільки як убачається із заяви, у ній не вказано, які конкретно підвальні приміщення мали намір приєднати мешканці квартири АДРЕСА_4 .

Окрім цього, частинами 1, 7 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі звернулися до суду за спливом позовної давності, оскільки їм було відомо, що підвал площею 25,7 кв.м. під літ. 5 в будинку АДРЕСА_4 приєднано до квартири АДРЕСА_4 ще в 2005 році, оскільки вони надавали письмову згоду щодо відсутності заперечень на приєднання підвалу, необґрунтовані, і з тих підстав, що строк позовної давності не розповсюджується на негатроні позови власника про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, яким є даний спір.

Про це зокрема вказано у правових позиціях, висловлених у Постановах Великої палати Верховного Суду у справах № 653/1096/16-ц (постанова від 04.07.2018 року), № 362/44/17 (постанова від 17.10.2018), № 504/2864/13-ц (постанова від 28.11.2018р.)

Доводи апелянта про те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності є публічно-правовими та мають вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, не заслуговують на увагу. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права фізичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне (усунення перешкод у здійсненні права власності) , незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права.

У даному випадку позов подано (та спір спрямований) на захист права власності.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що ОСОБА_2 не вправі була звертатися і подавати позов в інтересах ОСОБА_5 , оскільки на день подання позову, реєстрації в суді позовної заяви він був повнолітнім.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_9 та ОСОБА_6 .

Однак з долученої до матеріалів справи копії паспорта ОСОБА_9 (Т.1 а.с.19) вбачається, що такий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на момент подання позовної заяви 08 серпня 2014 року ОСОБА_9 вже виповнилося вісімнадцять років та такий був повнолітнім.

У матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують повноваження ОСОБА_2 представляти інтереси ОСОБА_9 в суді.

Згідно п. 3 ч.3 ст. 121 ЦПК України (в редакції чинній на час подання позовної заяви), заява повертається у випадках, коли заяву від імені позивача подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (в редакції чинній на час подання позовної заяви), суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Аналогічна норма закріплена в ст. 257 ЦПК України чинній на даний час.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 подано позовну заяву в інтересах повнолітнього ОСОБА_9 та така не мала і не має повноважень на ведення справи в суді, позовну заяву ОСОБА_18 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування розпорядження слід залишити без розгляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду від 07 березня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_6 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 138 від 14 лютого 2005 року в частині приєднання комори площею 7 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщенні площею 25,7 кв.м. до квартири АДРЕСА_3 .

Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_2 , ОСОБА_6 у користуванні коморою площею 7 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщенні площею 25,7 кв.м., приєднаному до квартири АДРЕСА_3 .

Позовну заяву ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_5 залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03.06.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.