Справа № 646/206/21
№ провадження 2/646/919/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.06.21 року м. Харків

Червонозаводський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого - судді Благої І.С.,

за участю секретаря - Матвійчук В.В.,

представника позивача - адвоката Кулабухова О.В.,

представника відповідача (ДКСУ) - Нестеренко І.С.,

представника відповідача (ТУ ДБР у м.Полтаві)- Стороженка А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, - про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку грошові кошти у розмірі 590'193 грн. 54 коп. у відшкодування завданої моральної шкоди.

Також позивач просить стягнути на його користь солідарно зі співвідповідачів за рахунок бюджетних асигнувань понесені ним судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що з 27.12.2017р. по 04.04.2018р. позивач займав посаду в.о. майстра лісу Старовірівського лісництва Державного підприємства «Красноградське лісове господарство». З 04.04.2018р. по 05.02.2019р. позивач займав посаду в.о. старшого майстра лісу Старовірівського лісництва вказаного підприємства. З 05.02.2019р. по 30.06.2020р. позивач займав посаду в.о. майстра лісу Старовірівського лісництва цього підприємства та був звільнений з роботи на підставі наказу про звільнення від 30.06.2020р. №83-к за угодою сторін.

17.10.2019р. слідчий Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Кравченко Т.О. склав, прокурор відділу прокуратури Харківської області Семеногов І. погодив, а прокурор Панов О. вручив позивачу повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, тобто розтрата чужого (державного) майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах.

22.10.2019р. слідчий ТУ ДБР у м.Полтаві К.О.Алехина звернулася до слідчого судді Московського районного суду м.Харкова з клопотанням про обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 24.10.2019р. у справі №643/17425/19 це клопотання було частково задоволено: відмовлено у застосуванні до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрано йому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладанням обов`язків згідно зі ст.194 КПК України: прибувати до слідчого, прокурора або суду за першою вимогою; повідомляти слідчого, прокурора або суддю про зміну свого місця проживання. 04.11.2019р. Харківський апеляційний суд, частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував вищевказану ухвалу Московського районного суду м.Харкова та постановив нову ухвалу, якою обрав позивачу запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши з 22.00 до 06.00 години наступного дня залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , та поклавши на позивача процесуальні обов`язки, передбачені п.п.1,2,3,4,5,8 ч.5 ст.194 КПК України.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 17.12.2019р. у справі №643/20672/19 було задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Харківської області Басули Л.О. від 10.12.2019р. та продовжено на два місяці, тобто до 17.02.2020р. включно строк домашнього арешту позивача з забороною залишати житло з 22.00 до 06.00 години наступного дня та покладанням на позивача процесуальних обов`язків, передбачених п.п.1,2,3,4,5,8 ч.5 ст.194 КПК України.

10.02.2020р. ухвалою Московського районного суду м.Харкова у справі №643/1919/20 було задоволено клопотання захисника та змінено позивачу запобіжний захід на особисте зобов`язання з покладанням на нього наступних обов`язків: - прибувати за кожною вимогою до суду, прокурора чи органу досудового розслідування; - не відлучатися з Харківської області без відома та дозволу слідчого, прокурора або суду; - повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання та/або роботи; - не спілкуватися зі свідками, експертами, спеціалістами у даному кримінальному провадженні без присутності слідчого, прокурора або суду; - здати на зберігання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд з України і в`їзд в Україну в разі їхньої наявності.

Отже з 24.10.2019р. по 04.11.2019р. позивач був обмежений у правах внаслідок незаконного застосування до нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, а з 04.11.2019р. по 10.02.2020р. - внаслідок незаконного застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та покладання на нього відповідних процесуальних обов`язків.

Крім того, 22.10.2019р. слідчий ТУ ДБР у м.Полтаві К.О. Алехина звернулася до слідчого судді з клопотанням про відсторонення позивача від посади виконуючого обов`язки майстра лісу Старовірівського лісництва ДП «Красноградське лісове господарство». Це клопотання було задоволено ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 24.10.2019р. у справі №643/17397/19, якою позивач був відсторонений від вказаної посади строком до 17.12.2019р. включно.

В подальшому ухвалою слідчого судді того ж суду від 16.12.2019р. у справі №643/20670/19 було залишено без розгляду клопотання прокурора відділу прокуратури Харківської області Басули Л.О. від 10.12.2019р. про продовження строку відстронення позивача від посади майстра лісу Старовірівського лісництва ДП «Красноградське лісове господарство» в межах строку досудового розслідування, тобто до 17.02.2020р.

Крім того, 20.12.2019р. прокурор відділу прокуратури Харківської області Басула Л.О. звернулася до слідчого судді Московського районного суду м.Харкова з клопотання про відсторонення позивача від посади майстра лісу Старовірівського лісництва ДП «Красноградське лісове господарство». У задоволенні цього клопотання було відмовлено ухвалою слідчого судді від 24.12.2019р. у справі №643/21617/19.

Проте, ухвалою слідчого судді того ж суду від 08.01.2020р. у справі №643/8/20 було задоволено клопотання прокурора від 02.01.2020р. та відсторонено позивача від посади виконуючого обов`язки майстра лісу Старовірівського лісництва ДП «Красноградське лісове господарство» на строк два місяці.

02.03.2020р. за клопотанням захисника слідчий суддя Московського районного суду м.Харкова (у справі №643/3424/20) скасував цей захід забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення позивача від посади, який був застосований вищевказаною ухвалою від 08.01.2020р.

Отже, з 24.10.2019р. по 17.12.2019р., а також з 08.01.2020р. по 02.03.2020р. позивач був обмежений у своїх правах внаслідок незаконного застосування до нього заходу забезпечення кримінального провадження - відсторонення від посади.

Постановою прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері корупції, які здійснюються слідчими територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтава, що поширює свою діяльність на Харківську область, прокуратури Харківської області Басули Л.О. від 18.03.2020р. кримінальне провадження №0000300 від 24.07.2019р. в частині оголошеної позивачу підозри за ч.5 ст.191 КК України було закрито.

Посилаючись в обґрунтування правових підстав позову на ч.1, п.2 ч.2 ст.23, п.2 ч.2 ст.1167, ч.1, ч.2, ч.7 ст.1176 Цивільного кодексу України, на п.1 ч.1, ч.2 ст.1, п.2 ч.1 ст.2, п.5 ст.3, ч.1, ч.5, ч.6 ст.4 та ч.2, ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також на постанову Верховного Суду від 28.10.2020р. у справі №610/3221/19-ц, позивач зазначає, що його права були обмежено внаслідок таких незаконних дій посадових та службових осіб органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури і суду:

-повідомлення його 17.10.2019р. про підозру у вчиненні кримінального правопорушення - особливо тяжкого злочину;

-застосування до нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання та покладення відповідних процесуальних обов`язків з 24.10.2019р по 04.11.2019р. (11 днів);

-застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та покладання відповідних процесуальних обов`язків з 04.11.2019р. по 10.02.2020р. (98 днів);

-застосування до нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання та покладення відповідних процесуальних обов`язків з 10.02.2020р. по 18.03.2020р. (37 днів) ;

-відсторонення його від посади з 24.10.2019р. по 17.12.2019р. (54 дні) та з 08.01.2020р. по 02.03.2020р. (54 дні).

Вищевказаними незаконними діями позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у його душевних стражданнях у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів щодо нього та приниженні його честі та гідності. Це проявилося у тому, що позивач зазнав незаконне втручання у своє особисте життя, переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес через сам факт намагання органу досудового розслідування та прокуратури притягти його до кримінальної відповідальності. Також позивач зазнав приниження свого авторитету, репутації у суспільстві, його статусу як законослухняної людини та протягом більш ніж п`яти місяців був змушений виправдовуватися перед рідними та знайомим. Крім того, усвідомлення тяжкості можливого покарання за злочин, у вчинені якого він підозрювався, викликало у нього страх та паніку, через розуміння можливості потрапити до в`язниці на тривалий строк, що негативно позначиться як на стані його здоров`я, так і на його соціальних зв`язках, а також на добробуті його сім`ї. Також позивач відчував душевні страждання через розуміння можливості набути статусу судимої особи, що потягне за собою не тільки певні правові наслідки, а й негативне сприйняття його оточуючими. Крім того, у зв`язку з застосованим до нього домашнім арештом позивач фактично був деякий час ізольований від суспільства, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у тому числі, зміни розпорядку дня, відчуття постійного стресу через острах не встигнути щось зробити за певний проміжок часу до настання часу, коли йому заборонено виходити з дому. Покладені на позивача процесуальні обов`язки не дозволяли йому жити повноцінним життям, оскільки він перебував у постійній психологічній напрузі у зв`язку з зобов`язанням прибувати на виклик органу досудового розслідування, прокуратури і суду, не відлучатися з населеного пункту, повідомляти про зміну місця проживання. Це, крім іншого, позбавило його можливості подорожувати як в межах України, так і поза її межами. Крім того, позивач був змушений звернутися за допомогою адвоката та сплачувати йому грошові кошти за відповідні послуги. При цьому грошей не вистачало, оскільки позивач був відсторонений від посади, що фактично позбавило його засобів до існування. Через це він постійно відчував психологічний стрес та острах за себе та членів своєї сім`ї, які залежали від його заробітку.

Позивач оцінює розмір моральної шкоди, яка йому завдана, наступним чином:

-48'000,00 гривень - за незаконне застосування запобіжного заходу - особистого зобов`язання із покладанням відповідних процесуальних обов`язків протягом 48 днів (із розрахунку 1000 гривень за день дії цього незаконного запобіжного заходу та відповідних процесуальних обов`язків);

-196'000,00 гривень - за незаконне застосування запобіжного заходу - домашнього арешту із покладанням відповідних процесуальних обов`язків протягом 98 днів (із розрахунку 2000 гривень за день дії цього незаконного запобіжного заходу та відповідних процесуальних обов`язків);

-216'000,00 гривень - за незаконне відсторонення від посади протягом 108 днів (із розрахунку 2000 гривень за день дії цього заходу забезпечення кримінального провадження);

-100'000,00 гривень - за приниження зазначеними у цьому позові діями відповідачі та спробою незаконно притягнути до кримінальної відповідальності позивача ( у тому числі, проведення у відношенні (за участі) позивача слідчих (розшукових) дій, процесуальних дій) честі і гідності позивача.

Крім того, позивач загалом перебував під слідством з 17.10.2019р. до 18.03.2020р., тобто 153 дні (або 5 місяців та 1 день). Тому, розмір відшкодування за завдану моральну шкоду за час перебування позивача під слідством становить 30'193,54 гривень, - відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також враховуючи розмір мінімальної заробітної плати на момент відшкодування - 6000,00 гривень згідно зі ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».

Таким чином загальний розмір спричиненої йому моральної шкоди позивач оцінює у 590'193 грн. 54 коп.

Співвідповідачами, кожним окремо, було подано відзиви на позовну заяву.

Представник ТУ ДБР у м.Полтаві зазначив у своєму відзиві, що не визнає позовних вимог, заперечує проти викладених у позові обставин справи та вважає позов необґрунтованим. Так, 17.10.2019р. позивачу було повідомлено про підозру за ч.5 ст.191 КК України у кримінальному провадженні №0000461 від 19.07.2019р., досудове розслідування у якому здійснювали слідчі ТУ ДБР у м.Полтаві на підставі постанови прокурора про визначення підслідності від 11.10.2019р. До цього часу досудове розслідування проводилося слідчими УСБУ в Харківській області. Постановою прокурора від 27.11.2019р. кримінальне провадження №0001017 від 24.10.2019р., яке виділене з кримінального провадження №0000461 від 19.07.2019р., було об`єднано з кримінальним провадженням №0000300 від 24.07.2019р. На момент повідомлення позивачу про підозру були зібрані достатні докази на підтвердження обґрунтованої підозри у вчиненні позивачем інкримінованого йому злочину. Такими доказами були, зокрема, протоколи огляду місць від 10.09.2019р. Старовірівського лісництва ДП «Красноградський лісгосп», якими виявлено факти порубки не відведених для цього насаджень та порубок лісонасаджень без дозвільних документів; висновок комплексної судово-економічної та інженерно-екологічної експертизи №19676/19677/20320-20322 від 26.09.2019р., якою підтверджено суму шкоди внаслідок незаконного знесення дерев у Старовірівському лісництві у розмірі 1'597'126,04 грн., 498'720,78 грн., 31'694,24 грн. та 489'518,95 грн. Враховуючи наявність таких достатніх доказів на підтвердження обґрунтованої підозри у вчиненні позивачем інкримінованого йому злочину, тяжкість цього злочину, розмір збитків, завданих державні на суму 2'617'000,00 грн., та інших ризиків, орган досудового розслідування звернувся до суду з клопотанням про обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та з клопотанням про відсторонення від посади. Обґрунтованість підозри була предметом неодноразового розгляду Московського районного суду м.Харкова та Харківського апеляційного суду, у тому числі, під час розгляду погодженого з прокурором клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу позивачу та про відсторонення позивача від посади. Так, ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 24.10.2019р. було частково задоволено клопотання слідчого та обрано запобіжний захід позивачу у вигляді особистого зобов`язання. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04.11.2019р. вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасовано, обрано позивачу запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час. Ухвалою Московського районного суду від 24.10.2019р. було задоволено клопотання слідчого та відсторонено позивача від посади в.о. майстра лісу Старовірівського лісництва. Відсторонення позивача від посади тривало з 24.10.2019р. до 02.03.2020р., оскільки ухвалою того ж суду цей захід забезпечення кримінального провадження було скасовано. При цьому на момент вручення клопотання про відсторонення позивача від посади він був службовою особою правоохоронного органу згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів», а також Положенням «Про державну лісову охорону», яке затверджене Постановою КМУ від 16.09.2009р. №976. В той же час відповідно до ч.1 ст.154 КПК України відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу. Крім того, згідно з ч.5 ст.65 Закону України «Про запобігання корупції» особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом. Тривалість перебування позивача у статусі підозрюваного до 18.03.2020р. була пов`язана з великою кількістю слідчих (розшукових) дій, які потрібно було провести під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000300 від 24.07.2019р.: допитати свідків, провести огляд документів, вилучених під час обшуків та інших слідчих дій, отримати висновки експертів тощо. Після проведення цих дій 18.03.2020р. прокурор виніс постанову у кримінальному провадженні №0000300 від 24.07.019р. про закриття кримінального провадження в частині. Посилаючись на п.2 Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та абз.2 п.5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», представник ТУ ДБР у м.Полтаві вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, вказаних у позові та розрахунку. Так, матеріали справи не містять довідок з медичних установ або відповідних висновків психологів-спеціалістів на підтвердження стану психічного здоров`я позивача, тривалості його психічних страждань, наявності відчуття сорому, приниження, страху. Також відсутні документи щодо причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками у вигляді моральних страждань позивача. Крім того, представник ТУ ДБР у м.Полтаві зазначає, що за відсутності спеціальних підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди органами, що здійснюють досудове розслідування, прокуратури або суду застосовуються правила, передбачені ст.ст.1173, 1174 ЦК України. Посилаючись на правовий висновок у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016р. у справі №554/741/16-ц, постановах Верховного Суду від 11.10.2018р. у справі №554/741/16-ц, від 25.04.2018р. у справі №520/3307/16-ц, представник ТУ ДБР у м.Полтаві зазначає, що позивач не надав суду доказів на підтвердження заподіяної відповідачами шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача. Проте відсутні рішення суду, якими визнано дії чи бездіяльність посадових та службових осіб ТУ ДБР у м.Полтаві чи прокуратури області незаконними чи протиправними. При цьому під час розгляду цивільної справи такі факти встановити неможливо, оскільки це визначається лише кримінальним процесуальним законодавством. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої та не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування матеріальної або моральної шкоди. А порушене право позивача може бути відновлено шляхом оскарження бездіяльності слідчих в порядку, визначеному КПК України, та не тягне за собою наслідків цивільно-правового характеру, а також не може бути доказом моральної шкоди. При цьому представник ТУ ДБР у м.Полтаві посилається, на постанови Верховного Суду, зокрема, від 16.01.2019р. у справі №171/189/17, від 23.01.2019р. у справі №638/1413/17, від 30.01.2019р. у справі №199/1478/17, від 13.03.2019р. у справі №454/1462/16-ц, від 11.09.2019р. у справі №336/5519/18, від 19.03.2020р. у справі №686/13212/19. Крім того, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного суду у постанові від 27.11.2019р. у справі №242/4741/16-ц залучення або незалучення до участі у таких категоріях справ Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ або її територіальний орган.

Представник Харківської обласної прокуратури у своєму відзиві зазначає, що позовні вимоги є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню, оскільки позивач має довести не лише факт реабілітації, а наявність у зв`язку з цим моральної шкоди та її розмір. До цих правовідносин не застосовується правило про презумпцію моральної шкоди. Наявність шкоди та її розміру має бути доведено. Позивач перебував під слідством та судом з 17.10.2019р. до 18.03.2020р. Так, 17.10.2019р. позивачу було повідомлено про підозру за ч.5 ст.191 КК України у кримінальному провадженні №00000461 від 19.07.2019р. Досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні проводилося слідчими ТУ ДБР у м.Полтаві на підставі постанови прокурора від 11.10.2019р. Постановою прокурора від 27.11.2019р. у кримінальному провадженні №0001017 від 24.10.2019р., яке виділено з кримінального провадження №00000461, об`єднано з кримінальним провадженням №0000300 від 24.07.2019р. Обґрунтованість повідомленої позивачу підозри була предметом неодноразового розгляду Московським районним судом м.Харкова, у тому числі, під час розгляду клопотань слідчого про обрання позивачу запобіжного заходу та про відсторонення його від посади. Ухвалою вищевказаного суду від 24.10.2019р. було частково задоволено погоджене з процесуальним керівником клопотання слідчого ТУ ДБР у м.Полтаві та застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04.11.2019р. зазначена ухвала суду першої інстанції була скасована та обрано позивачу запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час. Крім того, ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 24.10.2019р. було задоволено відповідне клопотання слідчого та відсторонено позивача від посади в.о. майстра лісу Старовірівського лісництва. Відсторонення позивача, який був службовою особою правоохоронного органу та якому повідомлено про підозру у вчиненні злочину у сфері службової діяльності, тривало до 02.03.2020р., коли було скасовано ухвалою того ж суду. 18.03.2020р. після проведення всіх необхідних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні №0000300 від 24.07.2019р. прокурор виніс постанову про його закриття в частині стосовно позивача. Тривалість перебування позивача у статусі підозрюваного до 18.03.2020р. обумовлена великою кількістю слідчих (розшукових) дій, які необхідно було провести під час досудового розслідування. Шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. У разі доведеності позивачем заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру розмір відшкодування підлягає розрахунку, враховуючи строк перебування позивача під слідством та судом, а саме 5 місяців: з 17.10.2019р. по 18.03.2020р. Крім того, представник Харківської обласної прокуратури зазначає, що надання представником позивача (адвокатом) адвокатських послуг під час розгляду цивільної справи підтверджується лише договором про надання правової допомоги від 11.12.2020р. та додатковою угодою, але у самому тексті договору відсутні умови щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару та порядку оплати такої професійної правової допомоги, в той час як очікувані витрати, як зазначено позивачем, можуть складати 295'096,77 грн.

Представник Державної казначейської служби України у своєму відзиві зазначає, що не погоджується з позовними вимогами, оскільки ДКСУ не порушувало жодних прав та інтересів позивача, не вступало з ним у правовідносини та не завдало йому ніякої шкоди. Тому ДКСУ не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. А стягнення коштів з ДКСУ є неприпустимим. Так, згідно з висновком у постанові Верховного Суду від 06.02.2019р. у справі №199/6713/14-ц та ухвалою ВССУ від 05.07.2017р. у справі №210/327/15-ц не допускається стягнення з ДКСУ моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Відповідно до правового висновку у постанові Верховного Суду від 19.06.2018р. у справі №910/23967/16 кошти мають стягуватися з Державного бюджету України; резолютивні частини рішень у спорах про стягнення коштів з Державного бюджету України не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 та 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Згідно з частиною 2 та 3 статті 13 цього закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Це відповідає правовим висновкам Верховного Суду у постановах від 04.06.2018р. у справі №489/2492/17, від 13.06.2018р. у справі №464/6863/16, від 21.06.2018р. у справі №205/119/17, від 25.07.2018р. у справі №607/14493/16-ц. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018р. у справі №686/23731/15-ц розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Проте визначений позивачем розмір моральної шкоди та його розрахунок є необґрунтованим, оскільки не відповідає засадам розумності, виваженості та вимогам законодавства. Розмір відшкодування шкоди повинен визначатися з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи, та не повинен призводити до збагачення позивача за рахунок держави. Крім того, статтею 6 вищевказаного Закону передбачено гарантії поновлення на колишній роботі громадянина, який був звільнений з роботи (посади) у зв`язку з незаконним засудженням або відсторонений від посади у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Крім того, що стосується стягнення з казначейства судових витрат зі сплати правничої допомоги, то, як зазначено у постанові Верховного Суду від 19.06.2018р. у справі №910/23967/16, якщо рішення підлягає виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України, судові витрати у справі також підлягають стягненню з Державного бюджету України. Щодо передбаченого п.2 Додаткової угоди до Договору про надання правової допомоги від 11.12.2020р. розміру гонорару, який становить 50% від розміру компенсації моральної шкоди, стягнутої рішенням суду у відповідній справі, то судове рішення не належить до об`єктів цивільних прав, а його ухвалення у конкретній справі не є результатом надання адвокатами сторін послуг, а тому не може бути предметом договору. Про це зазначив Верховний Суд у постанові від 12.06.2018р. у справі №762/9002/14-ц. За практикою ЄСПЛ задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим.

Представник позивача подав відповідь на відзив представника ДКСУ, в якому послався на постанову Великої Палати Верховного суду від 27.11.2019р. у справі №242/4741/16-ц, згідно з якою ДКСУ та її територіальні органи можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмовою у позові. Крім того, за висновком Верховного Суду у справі №761/13921/15-ц (постанова від 08.11.2017р.), від якого Верховний Суд не відступив у постанові від 27.11.2019р., у справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців, відповідачами можуть бути і відповідні територіальні органи Державного казначейства. Крім того, посилання представника ДКСУ на ст.4 закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставним, оскільки позивач не заявляв позовних вимог про відшкодування йому заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій. Що стосується заперечень представника ДКСУ стосовно розміру судових витрат позивача в частині гонорару адвокату, то правова позиція Верховного Суду у постанові від 12.06.2018р. у справі №762/9002/14-ц є застарілою. Актуальною є висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.05.2020р. у справі №904/4507/18, згідно з яким гонорар успіху є складовою частиною гонорару адвоката, передбаченого договором про надання правової допомоги, і є дійсним зобов`язанням, яке відповідає статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та доводи, якими він обґрунтований.

Представники співвідповідачів (ТУ ДБР у Харківській області та ДКСУ) в судовому засіданні заперечували проти позову у повному обсязі та підтримали, кожен окремо, свої відзиви на позовну заяву.

Представник співвідповідача, Харківської обласної прокуратури, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не з`явилася в судове засідання з невідомих причин. Клопотань про відкладення розгляду справи не подавала.

Вислухавши сторони, дослідивши доводи позовної заяви та відзивів на позов, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

З 27.12.2017р. по 04.04.2018р. позивач працював в.о. майстра лісу Старовірівського лісництва Державного підприємства «Красноградське лісове господарство», з 04.04.2018р. по 05.02.2019р. - в.о. старшого майстру лісу Старовірівського лісництва ДП «Красноградський лісгосп», з 05.02.2019р. - в.о. майстра лісу Старовірівського лісництва ДП «Красноградський лісгосп».

30.06.2020р. позивач був звільнений з роботи на підставі наказу про звільнення від 30.06.2020р. №83 за згодою сторін.

Ці обставини підтверджуються копіями характеристики, виданої Державним підприємством «Красноградське лісове господарство», та листа цього підприємства від 07.09.2020р. №07-22/657 (а.с.16, 17).

Згідно з вказаною характеристикою позивач за період перебування на посаді зарекомендував себе позитивно, як гарний фахівець, який має хорошу професійну підготовку, адекватно реагує на критику та сумлінно виконує свій службовий обов`язок, є безконфліктним та толерантним, об`єктивним в оцінці власних та чужих вчинків, перебуває у дружніх стосунках з колективом.

17.10.2019р. позивача було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КПК України, а саме, в розтраті чужого (державного) майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах (а.с.18-20).

Повідомлення про підозру було складене у кримінальному провадженні №0000461 від 19.07.2019р. слідчим ТУ ДБР у м.Полтаві Т.О.Кравченко, погоджене прокурором відділу прокуратури Харківської області І.Семеноговим та вручене позивачу прокурором відділу прокуратури Харківської області О.Пановим.

Як вбачається з цього повідомлення про підозру позивачу інкримінувалося те, що він, працюючи на посаді майстра лісу Старовірівського лісництва ДП «Красноградський лісгосп», був службовою особою державної лісової охорони, та, будучи службовою особою, наділеною повноваженнями щодо забезпечення додержання правил рубок лісу, побічного користування лісом, пожежної безпеки, санітарних і природоохоронних правил у лісах, шляхом зловживання службовим становищем, умисно, з корисливих мотивів, за попередньої змовою у групі осіб і спільно з іншими трьома фізичними особами допустив незаконну передачу майна на користь інших осіб, чим розтратив ввірене йому майно у кількості 225 дерев, чим спричинив державі збитки на загальну суму 2'617'000 грн., що є особливо великим розміром прямих збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення та що завдало істотну шкоду довкіллю.

В подальшому слідчий ТУ ДБР у м.Полтаві К.О.Алехина звернулася до слідчого судді Московського районного суду м.Харкова з клопотанням від 22.10.2019р., погодженим з прокурором відділу прокуратури Харківської області І.Семеноговим, про обрання позивачу запобіжного заходу у кримінальному провадженні №0000461 від 19.07.2019р.у вигляді тримання під вартою протягом 60 днів з одночасним визначенням застави у розмірі 2'617'000,00 грн. (а.с.21-27).

24.10.2019р. слідчий суддя Московського районного суду м.Харкова постановив ухвалу, якою частково задовольнив вказане клопотання слідчого, відмовивши у застосуванні до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувавши до нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладанням наступних обов`язків, передбачених ст.194 КПК України: - прибувати до слідчого, прокурора або суду за першою вимогою; - повідомляти слідчого, прокурора або суддю про зміну свого місця проживання (а.с.28-31).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04.11.2019р. було частково задоволено апеляційну скаргу прокурора на вищезазначену ухвалу слідчого судді та скасовано її, постановлено нову ухвалу, якою частково задоволено клопотання слідчого, відмовлено у обранні до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обравши до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною з 22.00 години до 06.00 години наступного дня залишати житло за адресою його місця проживання та з покладанням процесуальних обов`язків, передбачених п.п.1,2,3,4,5,8 ст.194 КПК України (а.с.32-35).

В подальшому прокурор відділу прокуратури Харківської області Басула Л.О. звернулася до слідчого судді Московського районного суду м.Харкова з клопотанням від 10.12.2019р. про продовження строку дії запобіжного заходу позивачу у кримінальному провадженні №0000300 від 24.07.2019р. у вигляді домашнього арешту на два місяці, тобто до 17.02.2020р. (а.с.36-39).

Як вбачається з копії цього клопотання, 27.11.2019р. прокурор відділу прокуратури Харківської області виніс постанову про об`єднання матеріалів досудових розслідувань кримінальних проваджень №0001017 від 24.10.2019р. та №0000300 віл 24.07.2019р. за ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України під №0000300 від 24.07.2019р.

17.12.2019р. ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова було задоволено вищевказане клопотання прокурора та продовжено на два місяці, тобто до 17.02.2020р. строк тримання позивача під домашнім арештом з забороною залишати житло з 22.00 години до 06.00 години наступного дня та покладанням обов`язків згідно з п.п.1,2,3,5,8 ч.5 ст.194 КПК України (а.с.40).

10.02.2020р. слідчий суддя Московського районного суду м.Харкова задовольнив клопотання захисника позивача та змінив позивачу запобіжний захід з домашнього арешту на особисте зобов`язання з покладанням обов`язків: - прибувати за кожною вимогою до суду, прокурора чи органу досудового розслідування; - не відлучатися з Харківської області від відома та дозволу слідчого, прокурора або суду; - повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання та/або роботи; - не спілкуватися зі свідками, експертами та спеціалістами у даному кримінальному провадженні без присутності слідчого, прокурора або суду; - здати на зберігання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну в разі їх наявності (а.с.41).

Крім того, слідчий ТУ ДБР у м.Полтаві К.Алехина звернулася до слідчого судді з клопотанням від 22.10.2019р., погодженим з прокурором відділу прокуратури Харківської області І.Семеноговим, про відсторонення позивача від посади виконуючого обов`язки майстра лісу Старовірівського лісництва ДП «Красноградський лісгосп» (а.с.42-44).

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 24.10.2019р. це клопотання слідчого було задоволено та відсторонено позивача від вищевказаної посади строком до 17.12.2019р. включно (а.с.45-47).

Згодом прокурор відділу прокуратури Харківської області Басула Л.О. подала до суду клопотання від 10.12.2019р. про продовження строку відсторонення позивача від посади до 17.02.2020р. (а.с.48-50).

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 16.12.2019р. це клопотання було залишено без розгляду на підставі відповідної заяви прокурора, оскільки на той час не було продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000300 від 24.07.2019р. (а.с.51).

Після цього прокурор відділу прокуратури Харківської області Басула Л.О. звернулася до слідчого судді з клопотанням від 20.12.2019р. про відсторонення позивача від посади майстра лісу Старовірівського лісництва ДП «Красноградський лісгосп» у кримінальному провадженні №0000300 від 24.07.2019р. строком на два місяці (а.с.52-57).

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 24.12.2019р. у задоволенні цього клопотання прокурора було відмовлено, оскільки надані суду матеріали не містили доказів про перебування позивача на вищевказаній посаді (а.с.58).

Після цього прокурор відділу прокуратури Харківської області Басула Л.О. звернулася до слідчого судді з клопотанням від 02.01.2020р. про відсторонення позивача від посади в.о. майстра лісу Старовірівського лісництва ДП «Красноградський лісгосп» у кримінальному провадженні №0000300 від 24.07.2019р. строком на два місяці (а.с.59-61).

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 08.01.2020р. це клопотання прокурора було задоволено та відсторонено позивача від посади в.о. майстра лісу Старовірівського лісництва ДП «Красноградський лісгосп» на строк два місяці (а.с.62-64).

02.03.2020р. слідчий суддя того ж суду задовольнив клопотання захисника позивача та скасував захід забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення від посади у кримінальному провадженні №0000300 від 24.07.2019р. за ч.2 ст.191, ч.1 ст.366, ч.5 ст.191 КК України відносно позивача, застосований до нього ухвалою слідчого судді від 08.01.2020р. (а.с.65).

18.03.2020р. прокурор відділу прокуратури Харківської області Басула Л.О. відповідною постановою закрила кримінальне провадження №0000300 від 24.07.2019р. в частині оголошеної позивачу підозри за ч.5 ст.191 КК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.66-68).

У судовому засіданні допитаний в якості свідка за його згодою позивач пояснив, що під час вручення йому повідомлення про підозру він пояснював прокурору, що не має відношення до обставин кримінального правопорушення. На що прокурор відповів, що вони потім розберуться. Після вручення повідомлення про підозру та пояснення його захисника, яке покарання передбачено за інкримінований йому злочин, він не спав ночами, почав страждати на безсоння, за рік посивів, у нього з`явилися проблеми з тиском та серцем. Його мати похилого віку дуже за нього хвилювалася. У неї були проблеми зі здоров`ям, які посилилися після того, як вона дізналася про кримінальне провадження стосовно нього. При цьому, будучи пов`язаний процесуальними обов`язками, застосованими до нього із запобіжним заходом, він не мав можливості навідувати свою матір. Він був шокований, коли йому вручили копії клопотання про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Під час домашнього арешту він відчував постійне пригнічення. У нього погіршилися стосунки з дружиною та колегами по роботі. Він фактично залишився без роботи, в той час як потрібно було сплачувати за житло, а також необхідно було оплачувати послуги адвоката. Йому на це не вистачало коштів та доводилося позичати гроші. Раніше йому подобалася його робота, але після повідомлення про підозру та відсторонення від посади він відчував розпач. Його постійно бентежила думка про несправедливість того, що з ним відбувається. Після закриття кримінального провадження стосовно нього перед ним ніхто з працівників органу досудового розслідування та прокуратури не вибачився.

Свідок ОСОБА_2 пояснила суду, що вона була колегою позивача, який працював майстром лісу. Після того, як 17.10.2019р. йому повідомили про підозру за ч.5 ст.191 КК України позивач дуже переживав, тим більше, що прокурор просив суд про тримання позивача під вартою. Позивач став дуже нервовий та хвилювався через можливе кримінальне покарання. Він скаржився, що його мати хворіє, але після застосування до нього запобіжного заходу він не може до неї їздити. Позивач казав, що у його матері погіршився стан здоров`я, підвищився тиск і врешті вона злягла до лікарні. В сім`ї у позивача почалися сварки, він навіть припускав, що може бути розлучення з дружиною. На роботі до позивача змінилося ставлення колег, які почали підозрювати його у вчиненні злочину. До цих подій позивач був життєрадісною та врівноваженою людиною. А став похмурим, було видно, що він недосипає та нервує, що він втомлений. Здавалося, що позивач до кінця не розуміє, за що його намагаються притягти до кримінальної відповідальності.

Свідок ОСОБА_3 пояснив суду, що він є рідним братом позивача. Після вручення повідомлення про підозру, позивач дуже переживав. Коли позивач прийшов на виклик до прокурора, йому пояснили, що його можуть позбавити волі. Тоді у нього сталася істерика, він втратив свідомість. Розуміючи, яке покарання передбачене за інкримінований йому злочин, позивач перебував у пригніченому нервовому стані, ходив блідий, скаржився, що йому погано. З дружиною у позивача почалися скандали. Він і зараз намагається зберегти сім`ю, але йому це важко. У позивача не було грошей, щоб оплачувати комунальні послуги. Позивача пригнічувало те, що він не може заробляти та утримувати сім`ю. Все це стало для позивача ударом. До цих подій позивачу подобалася його робота. На роботі колеги позивача почали його поза очі засуджувати. Він ходив пониклий через таку атмосферу. У їхньої матері почав дуже підвищуватися тиск, стався інсульт, але позивач не мав можливості до неї навідуватися, щоб дбати про неї, не міг купувати їй ліки.

Таким чином під час судового розгляду справи з`ясовано, що позивач перебував під слідством з 17.10.2019р. (з моменту вручення йому повідомлення про підозру) до 18.03.2020р. (коли кримінальне провадження в частині відносно нього було закрите), тобто 153 дні (5 місяців та 1 день).

Протягом цього часу до позивача було застосовано наступні заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі, запобіжні заходи:

-особисте зобов`язання з покладанням відповідних процесуальних обов`язків - з 24.10.2019р. по 04.11.2019р. (11 днів) та з 10.02.2020р. по 18.03.2020р. (37 днів);

-домашній арешт з забороною залишати житло з 22.00 години до 06.00 години наступного дня та з покладанням передбачених п.п.1,2,3,4,5,8 ч.5 ст.194 КПК України обов`язків - з 04.11.2019р. по 10.02.2020р. (98 днів);

-відсторонення від посади - з 24.10.2019р. по 17.12.2019р. (54 дні) та з 08.01.2020р. по 02.03.2020р. (54 дні).

Право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, виникає з підстав, які передбачені статтею 1176 Цивільного кодексу України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Положеннями пункту 1 частини 1 статті 1 цього Закону передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

При цьому усі перелічені випадки (незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконне накладення арешту на майно, незаконне відсторонення від роботи (посади), інші процесуальні дії, що обмежують права громадян) є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими, що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням - винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих підстав.

Отже за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового розслідування та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди.

Така правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 28.10.2020р. у справі №610/3221/19-ц.

Що стосується посилань представника відповідача (ТУ ДБР у м.Полтаві) на практику Верховного Суду у постановах від 16.01.2019р. у справі №171/189/17, від 23.01.2019р. у справі №638/1413/17, від 30.01.2019р. у справі №199/1478/17, від 13.03.2019р. у справі №454/1462/16-ц, від 11.09.2019р. у справі №336/5519/18, від 19.03.2020р. у справі №686/13212/19, то ці судові рішення стосуються іншого предмету, а саме, тривалості досудового розслідування, бездіяльністю органів досудового розслідування у зв`язку з невнесенням відомостей до ЄРДР, а також у зв`язку з непроведенням необхідних слідчих дій, відмови у визнанні особи потерпілим, безпідставного закриття кримінального провадження, а також дій та рішень органів державної влади, не пов`язаних зі здійсненням досудового розслідування.

В же час, згідно з ч.2 ст.1 вищезазначеного Закону у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.11.2018р. у справі № 214/6982/13-ц, відповідно до статті 2 цього Закону право на відшкодування виникає у разі винесення постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, при цьому встановлення незаконності у діях співробітників органів досудового розслідування, прокуратури чи суду не вимагається.

Щодо доводів відповідачів про неможливість участі Державної казначейської служби України в якості співвідповідача у цій справі, то, виходячи з правових висновків Верховного Суду у постанові від 28.10.2020р. у справі №610/3221/19-ц, Державна казначейська служба України як орган, що відповідно до законодавства здійснює списання коштів з державного бюджету, не може бути єдиним відповідачем у справі. В той же час, у цій справі ДКСУ не є єдиним відповідачем.

Пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1, пунктом 2 частини першої статті 2, пунктом 5 статті 3 зазгначеного Закону винесення органом досудового розслідування постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України (у зв`язку з невстановленням достатніх доказів винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати) надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом.

Такий правовий висновок був висловлений Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 22.04.2019р. у справі №236/893/17.

Отже, є помилковими доводи відповідачів про відсутність підстав для відшкодування позивачу завданої йому шкоди у зв`язку з тим, що немає рішень, які б визнавали незаконними відповідні процесуальні рішення та дії органу досудового розслідування, прокуратури та суду.

Відповідно до статті 3 вищевказаного закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

- заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

- майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

- штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

- суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

- моральна шкода.

Таким чином позивач має право на відшкодування моральної шкоди щодо кожної зазначеної у позові підстави окремо, а саме:

- за незаконне перебування під слідством протягом п`яти місяців: з 17.10.2019р. до 18.03.2020р.;

- за застосування до нього запобіжного заходу - особистого зобов`язання з покладанням відповідних процесуальних обов`язків - з 24.10.2019р. по 04.11.2019р. та з 10.02.2020р. по 18.03.2020р. (загалом 48 днів);

- за застосування до нього запобіжного заходу - домашнього арешту з забороною залишати житло з 22.00 години до 06.00 години наступного дня та з покладанням передбачених п.п.1,2,3,4,5,8 ч.5 ст.194 КПК України обов`язків - з 04.11.2019р. по 10.02.2020р. (98 днів);

- відсторонення від посади - з 24.10.2019р. по 17.12.2019р. та з 08.01.2020р. по 02.03.2020р. (загалом 108 днів).

Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу вищевказаними незаконними діями та рішеннями під час досудового розслідування кримінального провадження, то він не може бути нижче встановленої законом мінімальної межі.

Частиною 2 статті 13 вищезазначеного Закону встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто розмір відшкодування моральної шкоди у такій категорії справ у будь-якому разі не може бути менший за гарантований законом мінімум.

При цьому у кожному конкретному випадку суд визначає такий розмір з урахуванням усіх обставин справи.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з сукупності встановлених обставин, у тому числі, характеру та обсягу душевних страждань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у життєвих та суспільних стосунках позивача, ступеню зниження престижу та репутації позивача, часу та зусиль, необхідних для відносного відновлення попереднього стану та неможливості повного відновлення попереднього стану для позивача.

Стаття 3 Конституції України гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Отже, ці об`єкти правової охорони є пріоритетними під час будь-якої діяльності органів, що представляють державу у тих чи інших правовідносинах, у тому числі, кримінально-правових. Незаконними діями державних органів під час досудового розслідування кримінального провадження може бути завдана шкода цим об`єктам, зокрема, честі і гідності людини, її недоторканості тощо.

Таким чином, у даному випадку суд погоджується з оцінкою позивачем розміру заподіяної йому моральної шкоди стосовно кожної підстави окремо:

-48'000,00 гривень - за незаконне застосування запобіжного заходу - особистого зобов`язання із покладанням відповідних процесуальних обов`язків протягом 48 днів (із розрахунку 1000 гривень за день дії цього незаконного запобіжного заходу та відповідних процесуальних обов`язків);

-196'000,00 гривень - за незаконне застосування запобіжного заходу - домашнього арешту із покладанням відповідних процесуальних обов`язків протягом 98 днів (із розрахунку 2000 гривень за день дії цього незаконного запобіжного заходу та відповідних процесуальних обов`язків);

-216'000,00 гривень - за незаконне відсторонення від посади протягом 108 днів (із розрахунку 2000 гривень за день дії цього заходу забезпечення кримінального провадження);

-30'193,54 гривень - за незаконне перебування під слідством протягом 153 днів (тобто 5 місяців та 1 день) з 17.10.2019р. до 18.03.2020р. ( із розрахунку 6000 грн. за 1 повний місяць (6000 грн.х5 місяців + (6000 грн. / 30 днів)х1 день),- відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», враховуючи розмір мінімальної заробітної плати на момент відшкодування - 6000,00 гривень згідно зі ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».

Визначаючи такий розмір моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з наступного.

З`ясування судом обставин заподіяння позивачу моральної шкоди з підстав, передбачених ст.1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також оцінка розміру такої шкоди не потребує спеціальних знань. Призначення судово-психологічної експертизи (проведення відповідного дослідження поза судовим процесом) не є обов`язковим для правильного вирішення такої категорії справ. Більш того, навіть за наявності такого висновку експерта цей доказ за правилами частини 2 статті 89 ЦПК України не мав би для суду заздалегідь встановленої сили, і суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, згідно з ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, суд може самостійно оцінити розмір спричиненої особі моральної шкоди з урахуванням усієї сукупності з`ясованих під час судового розгляду справи обставин, які перевірені дослідженими у судовому засіданні доказами.

Вирішуючи питання обгрунтованості вищевказаних сум відшкодування моральної шкоди позивачу, суд виходить з того, що кримінальне переслідування особи державою є найбільш обтяжуючим як з точки зору правових наслідків, так і з точки зору особистісних (психологічних, емоційних, фізичних, репутаційних тощо) втрат, які особа зазнає під час проходження відповідних кримінально-процесуальних процедур (застосування певних заходів забезпечення кримінального провадження, проведення процесуальних дій за її участі та/або тих, що стосуються її інтересів).

Притягнення особи до кримінальної відповідальності, яке починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, робить її вразливою у соціальному сенсі, оскільки, незважаючи на правовий принцип презумпції невинуватості, може створювати у суспільства (принаймні, у його частини, яка оточує таку особу) певне негативне враження стосовно особи підозрюваного.

Перебування особи під слідством, у статусі підозрюваного, будучи відстороненою від посади, з застосованими запобіжними заходами, негативно позначається на її житті та житті її близьких.

Суворі правові наслідки притягнення особи до кримінальної відповідальності є моральним тягарем для особи, як впевнена у власній невинуватості та правомірній поведінці.

Є абсолютно зрозумілим, що для позивача, як законослухняної людини, яка не вчиняла інкримінований йому злочин, стало вкрай негативним емоційним потрясінням притягнення його до кримінальної відповідальності, вирішення питань про застосування до нього заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжних заходів, з урахуванням того, що сторона обвинувачення ініціювала обрання стосовно нього найбільш суворий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Безсумнівно, що перебування у статусі підозрюваного, якому інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину, тягне репутаційні втрати, душевні переживання та хвилювання, як пов`язані, зокрема, з відчуттям невпевненості щодо власного майбутнього та майбутнього своєї сім`ї.

При вирішенні питання про розмір завданої позивачу моральної шкоди має значення його репутація, соціальне положення, авторитет на роботі та серед жителів громади тощо, його доброчесність.

Тому образ позивача, який склався у суспільстві до його кримінального переслідування, у тому числі, в родині та серед колег, та негативні зміни у сприйнятті суспільством такого образу у зв`язку з перебуванням його під слідством, у статусі підозрюваного, який відсторонений від посади та до якого застосовано запобіжні заходи, не могли не хвилювати позивача.

На момент повідомлення про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину позивач мав надійний соціальний статус доброчесної та законослухняної людини у родинному колі та серед колег.

Для людей з таким соціальним положенням є дуже важливою думка оточуючих про них, а також довіра суспільства до них. Будь-яка особистість, якій важлива довіра суспільства (чи певної частини суспільства, як то членів громади за місцем проживання, колег тощо) дуже дбайливо ставиться до власної репутації.

У будь-якому разі притягнення до кримінальної відповідальності, перебування під слідством у статусі підозрюваного само по собі ставить під сумнів репутацію особи. І тим більше такий негативний ефект, чим більш тяжке кримінальне правопорушення інкримінується особі.

Це негативно позначається як на відносинах з оточуючими, так і на самосприйнятті особи, яка незаконно перебувала під слідством.

Крім того, маючи сім`ю, позивач не міг не хвилюватися та переживати за її майбутнє. Цілком нормальним є турбота про свою сім`ю, а також її репутацію, на якій позначається репутація кожного з її членів. Також є нормою занепокоєння, пов`язане з неможливістю вільно планувати на свій розсуд власне життя та життя своєї сім`ї, перебуваючи під слідством у статусі підозрюваного, а також під дією запобіжних заходів, які обмежують права та свободи, зокрема, право на свободу пересування, право на труд, право на повагу до приватного життя. Так, обмеження, які встановлені умовами застосованого до позивача домашнього арешту, обмежували його право на свободу пересування, право на повагу до приватного життя. Адже сфера приватного життя включає і можливість планувати на власний розсуд, у тому числі, своє дозвілля.

Відсторонення від посади також обмежило право позивача на труд на повагу до його приватного життя.

Той факт, що позивач, будучи відсторонений від посади, мав можливість працювати на іншій роботі (посаді) не має значення для вирішення цієї справи, оскільки право на труд та право на повагу до приватного життя реалізуються, у тому числі, але не виключно, можливістю особи вільно обирати сферу та професію, в якій вона бажає працювати та розвиватися. Вільна реалізація такого права дозволяє особі відчувати себе потрібною, цілісною, наповнює життя сенсом. Не підлягає сумніву, що відсторонення особи від посади є перешкодою в реалізації такого права.

Очевидно, що зазначені обставини спричинили позивачу стрес, душевні страждання, приниження та вимагали від нього значних додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї сім`ї.

Тому той попередній стан особистої ситуації позивача, який змінився у зв`язку з його душевними стражданнями, переживаннями та репутаційними втратами, які позивач зазнав внаслідок незаконних слідчих та процесуальних дій відносно нього в ході досудового розслідування, не може бути відновлений у повній мірі, тобто до повернення статус-кво. Існує реальна можливість, що і в подальшому ім`я позивача буде асоціюватися у суспільства (певної його частини) з перебуванням у статусі підозрюваного у вчиненні особливо тяжкого злочину.

В той же час, немає правових підстав для задоволення позову в частині однієї з сум, яка входить до обчисленого позивачем розміру моральної шкоди, а саме, суми у 100'000 грн. у відшкодування приниження честі і гідності позивача зазначеними у позові діями відповідачів та спробою незаконно притягнути до кримінальної відповідальності позивача (у тому числі, проведенням у відношенні (за участі) позивача слідчих (розшукових) дій, процесуальних дій), то це виходить за межі предмету правового регулювання ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Так, у цій частині позову не конкретизовано, якими саме слідчими (розшуковими) та процесуальними діями у відношенні (за участі) позивача було завдано негативних наслідків його інтересам.

Що стосується судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, то суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями частин 1-4 статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

- складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

- часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

- обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

- ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з наявною в матеріалах справи копією договору про надання правової допомоги, який був укладений 11.12.2020р. між позивачем та адвокатом Кулабуховим О.В., його предметом є надання адвокатом позивачу (клієнту) правової допомоги у формі представництва інтересів клієнта у цивільних справах у судових органах, зокрема, в Червонозаводському районному суді м.Харкова, а також у правоохоронних, державних органах, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях (п.1.1. договору) (а.с.13).

Відповідно до п.2.1 договору послуги надаються клієнту шляхом:

-2.1.1. складання проектів необхідних процесуальних документів, скарг, претензій, заяв тощо;

-2.1.2 представництва в органах, зазначених у п.1.1. цього договору;

-2.1.3. складання та подання адвокатських запитів, звернень до будь-яких третіх осіб із зазначенням таких в ордері про надання правової допомоги.

За умовами п.4.1. договору за надання правової допомоги - послуг, зазначених у п.2.1. цього договору, клієнт сплачує адвокату гонорар, розмір якого визначається у додатковій угоді до цього договору.

Так, положеннями п.2 додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 11.12.2020р., яка була укладена 21.12.2020р. між позивачем та адвокатом Кулабуховим О.В., розмір гонорару адвоката, передбаченого п.4.1 договору про надання правової допомоги від 11.12.2020, за надання правової допомоги у формі представництва інтересів клієнта у цивільній справі щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, становить грошову суму у розмірі 50% від грошової суми, стягнутої рішенням суду у відповідній справі (а.с.15).

Гонорари, передбачені п.1, п.2 цієї додаткової угоди сплачуються клієнтом протягом трьох днів з дати виконання відповідного рішення суду.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами в частині витрат позивача на правничу допомогу, суд виходить з правових висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. у справі №904/4507/18.

Так, ВП ВС зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже є помилковими доводи представника позивача в обґрунтування підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача «гонорару успіху» на те, що згідно з постановою Великої Палати «гонорар успіху» є складовою частиною гонорару адвоката, передбаченого договором про надання правової допомоги, і є дійсним зобов`язанням, яке відповідає статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Як вбачається з правової позиції Великої Палати Верховного Суду у вищевказаній справі №904/4507/18, зобов`язання, які склалися між позивачем та його представником у зв`язку з укладанням ними договору про надання правової допомоги, який передбачає сплату адвокату (представнику позивача) «гонорару успіху» не є обов`язковими для суду в контексті вирішенням питання про розподіл судових витрат.

Тож суд не ставить під сумнів дійсність зобов`язання зі сплати позивачем «гонорару успіху» своєму представнику адвокату Кулабухову О.В. за умовами вищевказаного договору про надання правової допомоги та додаткової угоди до нього. Але ці зобов`язання не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат за результатами розгляду справи.

Тому, застосовуючи вищенаведені критерії для визначення розміру судових витрат в частині вартості послуг адвоката (реальність таких витрат, їх необхідність, розумність та справедливість їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи, її складність, обсягу проведеної адвокатом роботи (наданих послуг), фінансового стану обох сторін, ціни позову та значення цієї справи для позивача, у тому числі, впливом рішення вирішення справи на його репутацію), суд приходить до висновку, що розмір витрат позивача на правову допомогу його представника у цій цивільній справі становить 28'000 грн.

Таким чином, стягненню на користь позивача підлягає сума судових витрат (витрат на правову допомогу), яка є пропорційною до задоволених судом позовних вимог, а саме, у розмірі 23'255 грн. 80 коп.

При цьому необхідно зазначити, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України). На цю обставину неодноразово звертав увагу Верховний Суд, зокрема, у своїй постанові від 12.02.2020р. у справі №648/1102/19.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10-13,17, 258-259, 263-265 ЦПК України,-

ухвалив:

Частково задовольнити позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, - про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Стягнути з Державної казначейської служби України (ідентифікаційний код 37567646, м.Київ, вул.Бастіонна, 6) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди грошові кошти у розмірі 490193 (чотириста дев`яносто тисяч сто дев`яносто три) гривні 54 копійки.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) у відшкодування судових витрат 23255 (двадцять три тисячі двісті п`ятдесят п`ять) гривень 80 копійок у зв`язку з наданням йому правової допомоги у цій цивільній справі.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідачі:

-Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві (ідентифікаційний код 42334163, м.Полтава, вул.Соборності, 37),

-Харківська обласна прокуратура (ідентифікаційний код 02910108, м.Харків, вул.Богдана Хмельницького, 4),

-Державна казначейська служба України (ідентифікаційний код 37567646, м.Київ, вул.Бастіонна, 6).

Повний текст рішення складено 23.06.2021 року.

Суддя І.С. Блага