КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/4597/2021 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2017 року у справі за позовом Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації - Органу опіки та піклування - Служби у справах дітей, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей та накладення арешту на житло та майно дітей, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Служба у справах дітей Голосіївської РДА в м. Києві, яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей та накладення арешту на житло та майно дітей, відповідно до якого Служба просила суд позбавити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 аліменти на утримання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідної вікової категорії щомісяця, на користь осіб або установ, які будуть її утримувати; ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передати органу опіки та піклування для подальшого влаштування до сімейних форм виховання; накласти заборону на відчуження житла за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстровані та мають право користування житловим приміщенням малолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Вказані вимоги позивач мотивував тим, що відповідачі по справі є батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Позивач вказував, що відповідно до наказу Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 04 січня 2017 року №02 малолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебувають на обліку дітей, які опинились в складних життєвих обставинах, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 батьківських обов`язків. Причиною постановки дітей на облік стало залишення їх без батьківського піклування, відповідачі у справі без поважних на те причин не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя,матеріально не утримують дітей, не спілкуються з ними, не цікавляться їх життям та здоров`ям, а тому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повністю самоусунулись від виховання своїх дітей, залишивши їх на піклування бабусі ОСОБА_6 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2017 року позов Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації - Органу опіки та піклування - Служби у справах дітей, яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Позбавлено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на користь особи , яку буде призначено опікуном на утримання сина ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини певного віку, щомісячно, починаючи з 29 червня 2017 року і до повноліття дітей; стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь особи, яку буде призначено опікуном на утримання сина ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини певного віку, щомісячно, починаючи з 29 червня 2017 року і до повноліття дітей; стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в бюджет держави судовий збір в розмірі 640 грн (по 320 грн з кожного). Накладено заборону на відчуження житла за адресою : АДРЕСА_2 , де зареєстровані та мають право користування житловим приміщенням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року виправлено описку, допущену в рішенні суду від 02 листопада 2017 року та в тексті рішення і в резолютивній його частині - вважати адресу реєстрації дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , як - АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2017 року, особа, яка не брала участі у справі, проте яка вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просив скасувати зазначене рішення в частині накладення заборони на відчуження житла за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог в цій частині.

ОСОБА_1 вказує, що він як власник квартири не був залучений до участі у справі, а тому суд наклавши арешт на майно, належне йому на праві власності, обмежив його права та інтереси, а про існування такого рішення ОСОБА_1 дізнався 11 січня 2021 року із постанови Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року по справі №752/21093/17.

Апелянт зазначає, що хоча він і є дідом неповнолітнього ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_2 , проте не є членом їх родини, оскільки ніколи спільно з онуками не проживав, не був пов`язаний із ними спільним побутом та взаємними правами та обов`язками. Та дозволив зареєструвати місце проживання онуків за адресою його квартири на прохання сина, але ні син, ні невістка, ні онуки ніколи не проживали в цій квартирі. Діти проживають із своєю бабою ОСОБА_9 , яка є третьою особою у справі.

Апелянт посилається на те, що факт проживання онуків в квартирі ОСОБА_9 було встановлено судом в оскаржуваному рішенні, а також вказане підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов дітей. Таким чином, апелянт вважає, що у його онуків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в жодному разі не виникло право користування належною йому квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи апелянта ОСОБА_1 , адвокат Кебкал О.М. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити з врахуванням того, що ОСОБА_1 як власник квартири АДРЕСА_3 , не був залучений до розгляду справи як власник нерухомого майна та був позбавлений можливості надавати свої заперечення щодо позову та подавати на підтвердження цього відповідні докази. Просив апеляційну скаргу задовольнити та скасувати оскаржуване рішення суду.

Представник органу опіки та піклування - служби у справах дітей Голосіївської РДА в м. Києві Семененко К.О. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила суд залишити без змін рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2017 року з урахування ухвали цього ж суду щодо виправлення описки. На підтвердження вказаних доводів зазначила, що відповідно до наданих в суді першої інстанції доказів вбачається, що неповнолітні діти відповідачів у справі - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 починаючи з 30 грудня 2010 року зареєстровані та мають право на користування квартирою АДРЕСА_3 . Доказів щодо визнання їх такими, що втратили право користуватися чи щодо виселення їх із вказаної квартири відповідачі до суду першої інстанції не подавали та не оспорювали права користування та проживання у вказаній квартирі. Не подано ОСОБА_1 таких доказів і до суду апеляційної інстанції, тому вважає, що хоч ОСОБА_1 як власник вказаної вище квартири і не був залучений як відповідач у справі, однак доводи, викладені ним в апеляційній скарзі, не спростовують права неповнолітніх дітей на користування квартирою АДРЕСА_3 . Тому висновок суду повністю відповідає положенням, викладеним в ч.4 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства».

Третя особа у справі ОСОБА_6 при апеляційному перегляді справи заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , та просила залишити її без задоволення, зазначивши при цьому, що дійсно її дочка ОСОБА_5 та син апелянта ОСОБА_4 , як батьки неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не виконували належним чином батьківських обов`язків щодо останніх і тому судом було ухвалено рішення про позбавлення їх батьківських прав. Обґрунтовано на її думку судом накладено заборону на відчуження житла - квартири АДРЕСА_3 , яка належить апелянту та в якій зареєстровані і мають право на користування діти. Також зазначила що ініціатором всіх цих судових процесів є не безпосередньо ОСОБА_1 , а інша особа, яка фактично виселила ОСОБА_1 із цієї та інших належних йому квартир, змусивши його «бомжувати», та намагається протиправно заволодіти майном останнього. Вважає доводи, які викладені в апеляційні скарзі щодо проживання дітей з нею, не можуть слугувати підставою для зняття заборони на відчуження квартири АДРЕСА_3 , оскільки право дітей на користування квартирою їм гарантовано, так як вони будучи внуками апелянта та будучи зареєстрованими у вказаній квартири мають законне право на користування цим житлом. Більш того, у жовтні 2021 року ОСОБА_7 досягне повноліття і тоді він буде мати законне право самостійно визначати своє місце проживання.

Відповідачі у справі ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 будучи належним чином повідомленими про дату час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, тому апеляційний суд з врахуванням положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, розглянув вказану справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що відповідачі у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження ( а.с. 8, 9).

В даний час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають спільно зі своєю бабусею, третьої особою по справі ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 . У відповідності до Акту обстеження житлово-побутових умов дітей (а.с.7) вбачається, що ОСОБА_6 створено належні умови для проживання та виховання дітей.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що мати дітей - ОСОБА_5 винаймає житло (кімнату в квартирі), тому фактично позбавлена можливості проживати спільно з дітьми разом. Діти вже тривалий час проживають з бабусею і таких намірів відповідачка не висловлювала. ОСОБА_5 не приймала участі в підготовці дітей до школи, не купувала їм шкільного приладдя чи шкільної форми. До школи не навідується, не цікавиться навчальним процесом синів. Вказані обставини не спростовані відповідачкою під час розгляду справи судом. Судом встановлено, що батько і мати не мають бажання забезпечити базові потреби - належне харчування, відповідний одяг, санітарно-гігієнічні умови проживання синів. Спілкування з батьком ОСОБА_4 у хлопчиків взагалі не відбувається, як і сам виховний процес, а спілкування з матір`ю ОСОБА_5 носить ситуативний характер.

З урахуванням викладених обставин та досліджених доказів у справі суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

Обґрунтованими та правомірними суд визнав і вимогу органу опіки та піклування щодо накладення заборони на відчуження житла - квартири АДРЕСА_3 , де зареєстровані та мають право на проживання та користування вказаним житловим приміщення діти відповідачів - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Задовольняючи вказані вимоги позивача суд мотивував свій висновок відповідністю вимог позивача положенням, викладеним в ч.4 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції щодо необхідності накладення заборони на відчуження житла, право на користування яким мають неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з огляду на таке.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Особисті майнові відносини між батьками та дітьми регулюються положеннями СК України, і таке регулювання здійснюється з метою, зокрема, утвердження почуття обов`язку перед дітьми на засадах справедливості, добросовісності та розумності з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частина друга статті 1, частини восьма, дев`ята статті 7 СК України).

Закон (глава 14 СК України) розділяє майно, яке належить батькам та дитині, і по різному регулює порядок здійснення права власності на таке майно. Зазначене узгоджується з основним принципом регулювання суспільних відносин, яким є непорушність права власності (стаття 41 Конституції України, стаття 321 ЦК України).

Відповідно до статті 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Так, судом першої інстанції при розгляді вказаної справи було встановлено, що малолітні (на час розгляду справи) ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) були зареєстровані 30 грудня 2010 року у квартирі АДРЕСА_3 та відповідно мали право користування зазначеним житлом. Крім дітей у вказаній квартирі також зареєстровані відповідач у справі ОСОБА_4 з 09 вересня 2008 року та ОСОБА_1 з 25 жовтня 2017 року ( а.с. 68).

При розгляді справи ні відповідачами, ні іншими учасниками справи належних та допустимих доказів на підтвердження втрати права користування дітьми вказаною квартирою чи рішення уповноваженого органу про їх виселення із вказаної квартири суду не було подано, як і не подано таких доказів до суду апеляційної інстанції в тому числі і апелянтом.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 64 Житлового кодексу Українського РСР (далі - ЖК Української РСР) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає в тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що положення Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частина третя статті 47 Конституції України).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України").

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі "Прокопович проти Росії").

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може мати місце лише за наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла.

Верховний Суд зазначає, що законом встановлено накладення судом обмеження на відчуження житла дітей, яке перебуває у приватній власності їх батьків, під час розгляду судом справи про позбавлення батьків дитини батьківських прав (стаття 164 СК України) або відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав (стаття 170 СК України), тобто такий захід є засобом суспільного впливу на батьків як наслідок порушення ними своїх батьківських обов`язків і не має чітко визначеного строкового характеру, оскільки є заходом юридичної відповідальності, наслідки якої усуваються у передбаченому законом порядку.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім`ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.

За змістом вказаних норм матеріального права за дітьми, позбавленими батьківського піклування зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до влаштування в дитячі будинки сімейного типу, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Жилі приміщення, в яких проживали діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх заклади для дітей, позбавлених батьківського піклування не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції накладаючи заборону на відчуження квартири АДРЕСА_3 , яка є власністю ОСОБА_1 та право на користування житлом в які мають неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (внуки власника) правильно визначив норми матеріального права та правильно їх застосував.

Вирішуючи вказаний спір по суті, суд першої інстанції не звернув увагу, що позивач, подаючи позов до суду, не зазначив як відповідача у вказаній справі ОСОБА_1 , який є власником квартири, заборону на відчуження якої просив позивач та не залучив його до розгляду вказаної справи та постановив рішення у його відсутність.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Апеляційний суд з врахуванням положень ст. 376 ЦПК України доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо накладення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_3 вмісті Києві.

Перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, а також надані апелянтом докази до суду апеляційної інстанції доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації - Органу опіки та піклування - Служби у справах дітей щодо накладення заборони на відчуження житла квартири АДРЕСА_3 вмісті Києві, оскільки вказані вимоги ґрунтуються на положеннях ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», ст. 405 ЦК України, при цьому апелянтом доказів щодо втрати права користування дітьми вказаним житлом до суду апеляційної інстанції не подано.

Рішення суду першої інстанції в частині позбавлення батьківських прав відповідачів щодо дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також стягнення із відповідачів аліментів на утримання дітей не оскаржувалося тому апеляційний суд в цій частині рішення не переглядає.

Керуючись ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", ст. 405 ЦК України, ст. 367, 374, 376, 383-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2017 року в частині накладення заборони на відчуження житла скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації - Органу опіки та піклування - Служби у справах дітей щодо накладення заборони на відчуження житла задовольнити.

Накласти заборону на відчуження квартири номер дев`ять по АДРЕСА_4 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 та в якій зареєстровані та мають право користування житловим приміщенням неповнолітні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 18 червня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв