ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Харків

Справа № 635/2106/17

Провадження № 22-ц/818/2668/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Цидибрага Сергій Олександрович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Цидибрага Сергій Олександрович, про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності подружжя, визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрацію договору дарування житлового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 січня 2021 року, ухвалене суддею Савченко Д.М., -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Цидибрага Сергій Олександрович, про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності подружжя, визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрацію договору дарування житлового будинку.

В обгрунтування позову зазначає, що 23 квітня 1957 року між ним та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб. 30 грудня 1961 року ОСОБА_3 було подаровано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за спільні кошти та спільною працею провели газифікацію будинку за 256 карбованців та збудували господарські будівлі та споруди, а саме: літню кухню літ «Б» 1963 року побудови вартістю 34 587грн; сарай літ. «В» 1963 року побудови вартістю 6 647грн.; сарай літ «Г» 1963 року побудови вартістю 740грн; літній душ літ «Д» 1975 року побудови вартістю 2 145грн, огорожу №№1,2,3 (залізо 1988 року побудови, бетон 2012 року побудови, дерево 1960 року побудови) вартістю 15 238грн. Загальна вартість майна становить 150 593грн. При цьому сукупна вартість об`єктів збудованих після 1961 р, тобто в період шлюбу та після набуття ОСОБА_3 права власності на будинок, становить 59 357грн. На його думку, за час шлюбу подарований його дружині житловий будинок істотно збільшився в ціні. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, повідомивши йому перед смертю у вересні 2016 р., що у 1998 р. вона уклала договір довічного утримання на користь доньки ОСОБА_2 . Зі слів дружини, йому відомо, що за змістом договору донька повинна доглядати його та ОСОБА_3 , надавати фінансову допомогу, допомагати по господарству. Крім того ОСОБА_3 повідомила йому, що образилась на дочку, оскільки останні два роки вона про батьків не піклувалась, а тому ОСОБА_3 виявила бажання розірвати договір довічного утримання. Під час з`ясування всіх обставин йому та ОСОБА_3 стало відомо, що 25 грудня 1998 було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування будинку. Про даний правочин він дізнався лише у вересні 2016 року. Будинок фактично ОСОБА_2 не передавався, а з 1961 р. він сплачує комунальні послуги та дбає про будинок.

Просить суд, з урахуванням останніх уточнень:

визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3 житловий будинок літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 ., з відповідними господарськими та надвірними будівлями: літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», погріб літ. «а2», колодязь літ. «К», вбиральня літ. «У», літній душ літ. «Д», Огорожа №№ 1, 2, 3;

припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3 житловий будинок літ. «А-1» за адресою : АДРЕСА_1 , з відповідними господарськими та надвірними будівлями : літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В»,сарай літ. «Г», погріб літ. «а2», колодязь літ. «К», вбиральня літ. «У», літній душ літ. «Д», Огорожа №№ 1, 2, 3;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 ., з відповідними господарськими та надвірними будівлями: літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В»,сарай літ. «Г», погріб літ. «а2», колодязь літ. «К», вбиральня літ. «У», літній душ літ. «Д», Огорожа №№ 1,2,3;

визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 25 грудня 1998 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О., за реєстровим № 1268;

скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого 25 грудня 1998 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О., за реєстровим №1268.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірний житловий будинок був спільною сумісною власністю подружжя, оскільки істотно збільшився у своїй цінності за рахунок трудових та грошових затрат подружжя, а тому вчинення договору дарування мало здійснюватися за його письмової згоди.

Що стосується позовної давності, то на дані вимоги вона не поширюється.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ) перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 квітня 1957 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 23 квітня 1957 року Мереф`янським міським РАЦС Харківського району Харківської області.

Як вбачається з копії договору на право побудови житлового будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 29 липня 1953 року ОСОБА_6 - батьку ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому міської ради №12 від 22 квітня 1953 року була виділена земельна ділянка площею 600кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

30 грудня 1961 року нотаріусом Мереф`яської державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Сапожніковим Р.А. за реєстровим №7613 посвідчено договір дарування, за яким ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими та надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 19 вересня 2016 року виконкомом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області.

За життя ОСОБА_3 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 подарувала ОСОБА_2 будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 25 грудня 1998 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Цидибрагою С.О.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Відповідно до положень ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно змісту ст.25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

В разі поділу майна, яке є спільною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ст.28 КпШС України).

Аналогічні положення містяться також у ст.ст.57, 60, 62, 70 СК України.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що подарований його дружині під час шлюбу спірний житловий будинок істотно збільшився в ціні, завдяки їх спільній з дружиною працею та спільних фінансових вкладень, а саме за рахунок проведення газифікації в будинок та побудови господарських будівель та споруд.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

Так, із змісту договору дарування від 30 грудня 1961 року вбачається, що ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими та надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою КП «ХРБТІ» від 05.01.2017 вих.№723, за матеріалами технічної інвентаризації станом на 20.12.2016 на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , загальна інвентарна вартість домоволодіння станом на 01.10.2016 складає 150593 грн, за вказаною адресою знаходяться:

-житловий будинок літ «А-1» (дерево обкл. цеглою 1957 побудови) загальною площею 45,90кв.м., житловою 24.00 кв.м., вартістю 85330 грн;

-погріб літ. «а2» (цегла, 1957 року побудови) вартістю 2746 грн;

-літня кухня літ. «Б» 1963 року побудови вартістю 34587 грн;

- сарай літ. «В» 1963 року побудови вартістю 6647 грн.;

-сарай літ. «Г» 1963 року побудови вартістю 740 грн;

-літній душ літ «Д» 1975 року побудови вартістю 2145 грн;

-вбиральня літ «У» (дерево 1957 року побудови) вартість 1406 грн;

- огорожа №№1,2,3 (залізо 1988 року побудови, бетон 2012 року побудови, дерево 1960 року побудови) вартістю 15238 грн;

-колодязь літ «К» (з/бет. кільця 1957 р. побудови) вартістю 1754 грн.

Як вбачається з підрядного договору від 15 липня 1975 року, виписки з протоколу засідання виконкому Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області №9 від 12 квітня 1979 року, договору на надання населенню послуг з газопостачання №29 від 05 травня 2001 року, будинок АДРЕСА_1 газифікований.

Дійсно із змісту договорів дарування від 30 грудня 1961 року та від 25 грудня 1998 року, із матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що спірний житловий будинок в період шлюбу та до його відчуження 25 грудня 1998 року був обкладений цеглою, газифікований та на земельній ділянці наданій для його обслуговування були побудовані надвірні будівлі: літня кухня, сарай із цегли, сарай дощатий, душ.

Згідно з висновком будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №4223/23351 від 31.10.2018 року ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 станом на жовтень 2018 року становить 226073 грн. Ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 станом на жовтень 2018 року без урахування газифікації житлового будинку та обкладення його цеглою становить 171815 грн.

Отже, вартість спірної будівлі визначена експертом не на час відчуження її ОСОБА_2 « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а на час експертного дослідження.

З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок було відчужено, оспорюваний договір дарування укладено 25 грудня 1998 року.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що вартість спірного будинку істотно збільшилась до його відчуження 25 грудня 1998 року, та у таке збільшення були вкладені окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність позивача.

Матеріали справи свідчать, що позивач з 1956 року по 1987 рік працював на різних роботах, що підтверджується копією трудової книжки позивача, а з 24 січня 1987 року по теперішній час отримує пенсію за віком.

Разом з тим, вказані обставини не свідчать та не підтверджують той факт, що вартість спірного домоволодіння збільшилася саме за рахунок трудових або фінансових ресурсів позивача.

Також, під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані в якості свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , поясненням яких судом першої інстанції було надано належну оцінку, з якою апеляційний суд погоджується.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 25 КпШС України таке втручання у право особистої приватної власності було передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 25 КпШС України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 25 КпШС України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що у збільшення вартості майна є істотним і таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Апеляційний суд важає, висновок суду першої інстанції про те, що з матеріалів справи не вбачаються передбачені статтею 25 КпШС України підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині на праві особистої приватної власності законним і обґрунтованим.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що його внесок у поліпшення до спірного будинку у розумінні частини першої статті 25 КпШС України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з ОСОБА_3 на момент здійснення поліпшень спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Також доводи позивача не спростовують висновків суду першої інстанції щодо правомірності оспорюваного правочину, тому договір дарування від 25 грудня 1998 року укладений без згоди позивача не суперечив чинному законодавству.

З урахуванням викладених обставин та наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження.

За таких обставин, вірним є висновок суду про відсутність підстав для задоволення вимог позивача по суті спору.

Що стосується клопотання ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_4 про застосування позовної давності, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Разом з тим, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц.

Суд надав оцінку обгрунтованості доводів сторін щодо позовної давності, між тим зазначене не призвело до неправильного рішення суду, оскільки у задоволенні позову відмовлено не за спливом позовної давності, а по суті спору.

Таким чином, розглядаючи справу по суті заявлених вимог, суд повно та всебічно дослідив надані сторонами докази, дав їм належну правову оцінку, правильно визначив закон, що регулює дані правовідносини та вирішив даний спір відповідно до норм чинного законодавства.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суд, яке ухвалене з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова