Постанова

Іменем України

09 червня 2021року

м. Київ

справа № 346/2764/15-ц

провадження № 61-14799св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмового провадження) касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2018 року в складі судді Потятинника Ю. Р. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 червня 2019 року в складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Бойчука І. В., Матківського Р. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просило стягнути з них у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 954, 93 доларів США та пеню в сумі 6 250, 72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 серпня 2006 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав їй кредит у розмірі 55 000 доларів США, який вона зобов`язалася повернути не пізніше 20 серпня 2021 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 10, 8 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 1/0-П від 22 серпня 2006 року, згідно з яким він зобов`язався у повному обсязі відповідати за невиконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань.

АТ «УкрСиббанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, проте ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання, з серпня 2014 року припинила здійснювати платежі на погашення кредиту.

21 квітня 2015 року банк надіслав відповідачам вимоги про погашення заборгованості, однак такі залишені без задоволення.

Станом на 04 червня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає 22 954, 93 доларів США та 6 250, 72 грн, з яких: кредитна заборгованість у розмірі 20 904, 02 доларів США, заборгованість по процентам у сумі 2 050, 91 доларів США та пеня у розмірі 6 250, 72 грн.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 червня 2019 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 серпня 2006 року в розмірі 22 954, 93 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 6 250, 72 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що факт укладення сторонами договору про надання споживчого кредиту та невиконання позичальником його умов підтверджений матеріалами справи, а тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за кредитом, процентами й пені.

При цьому суди, врахувавши, що ОСОБА_1 до серпня 2014 року виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, а від участі в проведенні почеркознавчої експертизи, на вирішення якої ставилось, зокрема питання, чи підписувала вона оригінал кредитного договору, ухилилась, вважали, що обставина того, що заява про надання кредиту, заява про видачу готівки та представлення кредиту нею не підписувались не спростовує факт укладення сторонами кредитного договору.

Разом з тим, суд першої інстанції вважав безпідставними позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 , оскільки належних доказів на підтвердження укладення договору поруки суду не надано.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 червня 2019 року й передати справу в частині задоволених позовних вимог до неї на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили зібрані в справі докази, не перевірили факт укладення між нею і АТ «УкрСиббанк» договору про надання споживчого кредиту, не надали оцінки доказам того, що заяви від її імені про отримання кредиту, видачу готівки підписані іншою особою, внаслідок чого зробили передчасні висновки про наявність підстав для стягнення з неї заборгованості.

Окрім цього вказує, що виконання позичальником умов неукладеного кредитного договору не підтверджує факт його укладення, а свідчить лише про безпідставне отримання позивачем її власних коштів.

Зазначає також, що вона просила провести почеркознавчу експертизу її підпису на оригіналі кредитного договору, копію якого надав позивач, тоді як суд першої інстанції, у порушення норм процесуального права, призначив експертизу по оригіналу кредитного договору, який без її згоди був витребуваний у приватного нотаріуса. До того ж суд першої інстанції безпідставно розглянув дану справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, у порядку спрощеного позовного провадження.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмовлених позовних вимог до ОСОБА_2 заявник не оскаржує, а тому в цій частині суд касаційної інстанції їх не переглядає.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області.

09 жовтня 2019 року справа № 346/2764/15-ц надійшла до Верховного Суду.

ОСОБА_2 надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому просить її задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Установлено, що22 серпня 2006 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в розмірі 55 000 доларів США, а вона зобов`язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 20 серпня 2021 року, згідно з графіком погашення кредиту (додаток № 1 до кредитного договору), та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 10, 8 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 1/0-П від 22 серпня 2006 року, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався відповідати в повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору.

ОСОБА_1 з серпня 2014 року припинила здійснювати платежі на погашення кредиту, чим порушила взяті на себе зобов`язання за кредитним договором.

21 квітня 2015 року АТ «УкрСиббанк» надіслало ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про погашення заборгованості, які залишилися без задоволення.

Згідно з розрахунком АТ «УкрСиббанк» станом на 04 червня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 22 954, 93 доларів США, з яких: 20 904, 02 доларів США - кредитна заборгованість та 2 050, 91 доларів США - заборгованість по процентам. Крім того, за несвоєчасне погашення процентів банк нарахував ОСОБА_1 пеню, розмір якої станом на 04 червня 2015 року складає 6 250, 72 грн.

Відповідно до висновку № 2270 криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів, складеного 07 серпня 2017 року, підписи від імені ОСОБА_1 на заяві про надання кредиту від 18 серпня 2006 року та на заяві на видачу готівки № 22 від 08 вересня 2006 року та на заяві про представлення іпотечного кредиту від 18 серпня 2006 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення -невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, установлено, що 22 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц (провадження № 61-20329св19) зроблено висновок, що «правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність».

Під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій ОСОБА_1 заперечувала факт існування між нею і банком договірних зобов`язань, посилаючись на те, що грошових коштів від банку не отримувала, договір про надання споживчого кредиту з банком не укладала.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області 20 грудня 2017 року за клопотанням відповідачів у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено, зокрема питання, чи здійснені підписи на оригіналі кредитного договору № 0 від 22 серпня 2006 року від імені ОСОБА_1 останньою. Проведення експертизи доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз. Витрати за проведення експертизи покладено на ОСОБА_1 .

Однак, 26 березня 2018 року Львівський науково-дослідний інститут судових експертиз повернув матеріали даної справи без виконання, оскільки оплата рахунку за проведення експертизи відповідачем не проведена.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Установивши, що між сторонами був укладений договір про надання споживчого кредиту, умови якого позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з неї заборгованості за кредитним договором.

При цьому, враховуючи, що 08 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, яким забезпечувалося виконання її грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 серпня 2006 року на суму 55 000 доларів США; до серпня 2014 року відповідач ОСОБА_1 виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором; у серпні 2015 року ОСОБА_1 зверталася до суду з зустрічними позовними вимогами про визнання пункту 1.1 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 серпня 2006 року недійсним і зобов`язання АТ «УкрСиббанк» перевести валюту кредитування у гривню по курсу НБУ на час підписання цього договору (у вказаному позові визнавала факт укладення між нею і банком кредитного договору), а також враховуючи, що від участі в проведенні почеркознавчої експертизи, на вирішення якої ставилось, зокрема питання, чи підписувала ОСОБА_1 оригінал кредитного договору, ухилилась, суди обґрунтовано відхилили її доводи про те, що кредитний договір нею не укладався і грошові кошти в кредит їй не надавались.

Також суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що дана справа, ціна позову в якій (626 033, 83 грн) не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не віднесена до винятків, передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України, а тому посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції повинен був розглядати справу за правилами загального позовного провадження не заслуговують на увагу.

Разом з тим, стягуючи з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 954, 93 доларів США та 6 250, 72 грн, розрахунок якої здійснений банком станом на 04 червня 2015 року, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на таке.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц зазначено про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суди встановили, що 21 квітня 2015 року банк надіслав ОСОБА_1 вимогу про погашення простроченого зобов`язання протягом 31 календарного дня з дня отримання цього повідомлення.

Умовами кредитного договору (пункт 11.1) сторони передбачили, що у випадку неусунення позичальником порушень умов договору протягом 31 календарного дня з дня отримання повідомлення від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 день календарний день з дати отримання повідомлення.

Вимога банку отримана ОСОБА_1 28 квітня 2015 року (том 1, а.с. 21), однак залишилась нею не виконана.

Отже, 31 травня 2015 року припинився строк кредитування, у зв`язку з чим право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та неустойку припинилося.

Відповідно до розрахунку АТ «УкрСиббанк», заборгованість по процентам у розмірі 2 050, 91 США нарахована позичальнику по 31 травня 2015 року включно, а пеня по 04 червня 2015 року.

За таких обставин, вимоги АТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за процентами, нарахованої за 31 травня 2015 року, розмір якої згідно з розрахунком банку складає 6, 27 доларів США, та пені за період з 31 травня 2015 року по 04 червня 2015 року в сумі 292, 06 грн є безпідставними й такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, як уже зазначалося вище, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти та штрафні санкції після спливу кредитування припинилося і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, однак з такими вимогами АТ «УкрСиббанк» до суду не зверталося.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що в справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають зміні в частині стягнутої з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» суми заборгованості за кредитним договором з 22 954, 93 доларів США і 6 250, 72 грн до 22 948, 66 доларів США і 5 958, 66 грн.

Щодо судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги (розмір задоволених позовних вимог складає 99, 91 % від суми заявлених вимог), розподіл судових витрат необхідно змінити: стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3 650, 71 грн.

Разом з тим, враховуючи, що з АТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 6, 15 грн судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, суд касаційної інстанції вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» 3 644, 56 грн (3 650, 71 грн -6, 15 грн) на відшкодування судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суми заборгованості за кредитним договором з 22 954, 93 доларів США і 6 250, 72 грн до 22 948, 66 доларів США і 5 958, 66 грн.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»судовий збір у розмірі 3 644, 56 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді:Н. О. Антоненко І. О. Дундар М. М. Русинчук М. Ю. Тітов