РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року місто Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

за участю представника позивача Іваницької Н.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Редакції газети приватного підприємства "ІНФОРМАЦІЯ_4", ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі-позивач), діючи через свого представника адвоката Іваницьку Н.О., звернувся до суду з позовом до Редакції газети приватного підприємства "ІНФОРМАЦІЯ_4" (далі відповідач-1), ОСОБА_2 (далі відповідач-2), в якому просить: зобов`язати відповідачів спростувати у черговому виданні (номері) газети "ІНФОРМАЦІЯ_4", поширені ними недостовірні відомості щодо того, що при обшуку в помешканні колишнього працівника поліції - дубенчанина ОСОБА_3 «можна розгледіти чоловіка, схожого на відомого дубенського підприємця ОСОБА_1 », як одного із співучасників кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369 КК України та який «причетний до незаконного видубутку бурштину»; стягнути з відповідачів солідарно на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 50 000 грн. 00 коп.

Свої позовні вимоги мотивує тим, ІНФОРМАЦІЯ_5 позивач побачив на головній сторінці офіційного сайту « ІНФОРМАЦІЯ_4 » статтю під заголовком: «ІНФОРМАЦІЯ_2», в тексті якої вказується про колишнього працівника поліції - дубенчанина ОСОБА_3 , який запропонував один мільйон доларів США за перемогу у конкурсі на посаду керівника поліції Рівненської області, та яка вже на той момент набрала майже одну тисячу переглядів. Прізвище та ім`я позивача зазначалось у вказаній статті, як нібито схожого (можна розгледіти) на відомого дубенського підприємця ОСОБА_1 , як одного із співучасників вказаного кримінального правопорушення та який був присутній разом із ОСОБА_3 при обшуку в його помешканні. Зазначає, що позивачу достеменно відомо, що крім нього, інших відомих дубенських підприємців на ім`я ОСОБА_1 на теренах Дубенщини не має, а тому вирішив захищати своє право щодо поширення недостовірної інформації проти себе, захищати свою честь, гідність та ділову репутацію.

Вказує, що після офіційного листа-вимоги, який він надіслав того ж дня на електронну адресу відповідача-1 та приніс вранці наступного дня до редакції «ІНФОРМАЦІЯ_4», йому зателефонував відповідач-2 та почав задавати запитання, відповіді на які згодом було розміщено у черговому номері газети « ІНФОРМАЦІЯ_4 » НОМЕР_9 від ІНФОРМАЦІЯ_7, без його дозволу. У вказаному листі-вимозі позивач звертав увагу, що самі відповідачі у своїй статті, як і інші ЗМІ, які висвітлювали дану подію, вказують про даного співучасника, як 54-річного «покровителя» та колишнього правоохоронця. Однак він ніколи не займав будь-які державні посади, в тому числі не працював в органах поліції, та молодший за вказаного громадянина майже на 15 років. Зазначає, що статтю відповідачі писали з коментарів невідомої особи, ще й працівника Міністерства внутрішніх справ, який в такому випадку зобов`язаний був назвати своє ім`я. Тому увесь такий допис (стаття) є нічим іншим, як недостовірною інформацією, що підриває авторитет самого видання та завдає величезної шкоди його особистим немайновим правам. Вказує, що саме у номері НОМЕР_9 від ІНФОРМАЦІЯ_7 мало бути спростування інформації щодо нього, про що в телефонному режимі запевнили відповідачі ІНФОРМАЦІЯ_9. Проте, ніякого спростування відповідачі не розмістили, а лише коротенький коментар на восьмій сторінці газети із прямо мовою позивача, без зазначення автора статті.

Крім того, зазначає, що він є фізичною особою-підприємцем, засновником та директором ТОВ «СПОРТЗАЛ», а також співзасновником ще двох товариств - ТОВ «ВЕСТ АГРО АЛЬЯНС», ТОВ «ОТК-ДУБНО» та бенефіціаром останнього. Він дійсно відомий підприємець на Дубенщині і просто колишній знайомий ОСОБА_3 .

Жодного відношення до подій та людей, описаних у зазначеній вище статті він не має. Вважає, що відповідачами і в мережі Інтернет, і у черговому випуску газети « ІНФОРМАЦІЯ_4 » було поширено недостовірну інформацію щодо нього, яка не відповідає дійсності, ганьбить його гідність та честь в очах інших людей (особливо підприємців та його співробітників). Звертає увагу, що інформацію до статті відповідачі брали із Офісу Генерального прокурора, а відповідно до даних останнього, жодної згадки про позивача, як причетного до даної події не має. Це все порушило звичний режим його життя, призвело до погіршення морально-емоційної складової, виникненню переживань, які аж ніяк не сприяли нормальній домашній атмосфері, та як наслідок вплинуло і на дітей. Моральну шкоду він оцінює в розмірі 50 000 грн.

11 січня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Вказує, що у статті Інтернет видання «ІНФОРМАЦІЯ_4» від ІНФОРМАЦІЯ_5 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що також була надрукована в газеті « ІНФОРМАЦІЯ_4 » НОМЕР_9 від ІНФОРМАЦІЯ_7 позивач згадується у двох фрагментах. Перший фрагмент: «Однак якщо добре придивитися на фото з обшуків помешкання, то на них можна розгледіти чоловіка, схожого до відомого дубенського підприємця ОСОБА_1 ». Вказує, що дані слова є оціночним судженням, адже вони не встановлюють факт того, що це саме та особа, а припускають що особа на нього схожа. В другому фрагменті: «У 2016 році на засіданні правоохоронного комітету Верховної Ради колишній нардеп ОСОБА_11 озвучував доповідь про незаконний видобуток бурштину на Рівненщині . У ній той називав ОСОБА_1 «смотрящим» за незаконним видобутком бурштину на Поліссі». Вказує, що дана інформація була взята з виступу народного депутата України ОСОБА_11 на засіданні правоохоронного комітету Верховної Ради 30 березня 2016 року. А отже, дане твердження не є його особистою думкою. Зважаючи на те, що інформація, яку бажає спростувати позивач є вираженням суб`єктивної думки і поглядів, направлених на критичну оцінку певних подій, тобто є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню стосовно їх правдивості, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. А тому не може ставитись питання і про відшкодування моральної шкоди.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з мотивів у ньому наведених та просила його задовольнити. Окрім того, зазначила, що висловлені відповідачами твердження не є оціночними судженнями, і не є припущеннями, бо в них міститься вказівка на конкретного чоловіка, що потягло в подальшому відповідні наслідки.

Представник Редакції газети приватного підприємства "ІНФОРМАЦІЯ_4" та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися жодного разу, хоча належним чином повідомлялися про час, дату і місце проведення судових засідань, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Про причини неявки суд не повідомили, відзив не подали.

Представником позивача було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи копії посвідчення депутата Дубенської міської ради, копії ордеру РН 465 № 218 від 13 листопада 2020 року, довідки серії НОМЕР_4 , яке судом задоволено.

Заслухавши представника позивача, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено судом, на сторінці Facebook Офісу Генерального прокурора ІНФОРМАЦІЯ_8 опубліковано повідомлення під заголовком:« ІНФОРМАЦІЯ_4 », в якому висвітлено наступну інформацію: «За процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора двом особам повідомлено про підозру за фактом пропозиції надання неправомірної вигоди службовій особі, вчиненої за попередньою змовою групою осіб (ч. 3 ст. 369 КК України).

За даними слідства, колишній співробітник органів внутрішніх справ, який не пройшов атестацію, разом зі спільником в одному з кабінетів Міністерства внутрішніх справ запропонували службовій особі Департаменту кадрового забезпечення Нацполіції України 1 млн доларів США за призначення начальником Головного управління Нацполіції в Рівненській області. Зокрема, за ці кошти експравоохоронець розраховував на сприяння в успішному проходженні конкурсу на вакантну посаду, подальше поновлення на роботі та внесення Голові Нацполіції України рекомендації щодо призначення його на посаду начальника ГУ Нацполіції в Рівненській області.

Викрито вказаних осіб прокурорами спільно зі слідчими Головного слідчого управління Нацполіції України та оперативними працівниками Департаменту внутрішньої безпеки Нацполіції України.

Правоохоронцями одночасно проведено ряд обшуків у домоволодіннях і транспортних засобах викритих осіб.

Досудове розслідування триває, проводяться першочергові слідчі дії та вирішується питання про обрання підозрюваним запобіжних заходів.

Примітка: відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду».

В той же час, ІНФОРМАЦІЯ_5 на інтернет-сайті « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (ІНФОРМАЦІЯ_6 ) та в газеті « ІНФОРМАЦІЯ_4 » № 45 ( 2515 ) опубліковано статтю під заголовком: «ІНФОРМАЦІЯ_2», наступного змісту: «Таке буває, коли щось робиш з перепою», - так висловився працівник Міністерства внутрішніх справ України, де ще довго з реготом згадуватимуть про дубенчанина ОСОБА_3 . Цей колишній поліцейський разом із своїм покровителем приїхали до них «вирішити питання» щодо призначення керівника поліції Рівненської області. Ціну питання визначили у мільйон! За ці гроші вони просили оголосити конкурс на посаду начальника головного управління Нацполіції в Рівненській області. Як найбільш достойний, цей конкурс мав виграти колишній заступник начальника карного розшуку Дубенського райвідділу міліції ОСОБА_3 з села Плоска Дубенського району. Аби переконати столичного начальника, йому показали папірець, на якому була намальована одиниця із шістьма нулями. Службовець Національної поліції, який займається кадровими питаннями, одразу повідомив про це «куди треба». Звісно, що ніякого мільйона у приїжджих «рішал» не знайшли. Їх навіть не затримували на місці злочину, натомість поліцейські разом із працівниками СБУ організували обшуки у них вдома.

Відомо, що ОСОБА_3 обіймав керівну посаду в Дубенському районному відділку міліції. Пізніше був начальником відокремленого територіального підрозділу в Рівненській області. Потім він опинився на Волині, де спочатку працював слідчим, а потім дільничним офіцером. Про подальшу його кар`єру в правоохоронних органах Офіс генерального прокурора України повідомляє так: «Не пройшов атестацію». У декларації ОСОБА_3 вказано, що після служби у поліції він став працювати заступником директора Дубенського будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів. Навіть претендував на посаду директора, проте не знайшов підтримки серед депутатів Рівненської обласної ради. Цікаво, що Радикальна партія підтримала ОСОБА_3 як кандидата до обласної ради від Дубенщини на місцевих виборах, які відбулися 25 жовтня. Прізвище 54-річного «покровителя» колишнього правоохоронця поки що не оголошують. Лише згадали, що корупційні зв`язки налагоджували люди, які причетні до незаконного видобутку бурштину. Саме вони й мали заплатити мільйон за те, щоб ОСОБА_3 став головним поліцейським області і місцева поліція ще більше, ніж тепер закривала очі на роботу нелегальних старателів. Однак якщо добре придивитися на фото з обшуків помешкання, то на них можна розгледіти чоловіка, схожого до відомого дубенського підприємця ОСОБА_1 . У 2016 році на засіданні правоохоронного комітету Верховної Ради колишній нардеп ОСОБА_11 озвучував доповідь про незаконний видобуток бурштину на Рівненщині . У ній той називав ОСОБА_1 «смотрящим» за незаконним видобутком бурштину на Поліссі.

За фактом підкупу кадровика Національної поліції України Головне слідче управління розпочало кримінальне провадження за ст.369 (Пропозиція, обіцянка або надання неправомірної вигоди службовій особі) Кримінального кодексу України. Підозрюваним загрожує покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з конфіскацією майна. Одне не зрозуміло, з чого саме сміялися в Києві, коли почули пропозицію купити за мільйон посаду начальника обласної поліції? Можливо, із розміру хабара, який виявився занадто смішним?».

У вказаній статті відносно позивача міститься інформація, а саме: «Однак якщо добре придивитися на фото з обшуків помешкання, то на них можна розгледіти чоловіка, схожого до відомого дубенського підприємця ОСОБА_1 . У 2016 році на засіданні правоохоронного комітету Верховної Ради колишній нардеп ОСОБА_11 озвучував доповідь про незаконний видобуток бурштину на Рівненщині . У ній той називав ОСОБА_1 «смотрящим» за незаконним видобутком бурштину на Поліссі», яку позивач вважає недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

06 листопада 2021 року позивач звернувся з листом-вимогою до Редакції «ІНФОРМАЦІЯ_4» з проханням розмістити на сайті офіційне вибачення, у зв`язку з використанням його імені в статті, внести зміни в неї, забравши звідти будь-які припущення та тези, що стосуються його особистості, адже він відношення до вказаних подій не має.

ІНФОРМАЦІЯ_7 в газеті «ІНФОРМАЦІЯ_4» НОМЕР_9 опубліковано статтю під заголовком:« ІНФОРМАЦІЯ_3», наступного змісту: «Спільником колишнього полісмена називали ОСОБА_1 , якого ще у 2016 році колишній нардеп ОСОБА_11 публічно звинуватив у кришуванні незаконного видобутку бурштину на Поліссі. Днями ОСОБА_1 у розмові із журналістом «РВ» заперечив свою причетність до цієї справи та незаконного видобутку бурштину: «Усе це неправда. Я не маю ніяких справ з цією людиною, яка хотіла купити посаду в поліції. За все своє життя я лиш раз бачив ОСОБА_3 в місті, і то здалеку. Я узагалі працюю директором спортивного залу на Щасливому. Щодо старих заяв екснардепа ОСОБА_11 , то це усе пусті балачки. Коли той зробив свою заяву, то мене викликали до Генеральної прокуратури. Там ми сиділи та розмовляли з прокурорами. Мені чітко сказали, що це усе наклеп і до мене немає ніяких питань. Тому це питання закрили ще у 2016 році».

Окрім того, відповідно до інформації з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є фізичної особою підприємцем, засновником і директором ТОВ «СПОРТЗАЛ», співзасновником та бенефіціаром ТОВ «ОТК-Дубно». З довідки серії IIА № 2147817 Міністерства внутрішніх справ України слідує, що ОСОБА_1 на території України станом на 30 січня 2021 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_6 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дубенського районного управління юстиції Рівненської області 25 липня 2004 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_17 . Вони є багатодітними батьками, що підтверджується відповідними посвідченнями. ОСОБА_17 є депутат Дубенської міської ради VIII демократичного скликання, що підтверджується копією посвідчення № 19.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з частиною першою статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Разом з тим, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

У рішенні Європейський суду по справі «Газета «Україна-Центр» проти України», вирішеної 15 липня 2010 року (остаточне 15/10/2010) предметом розгляду була стаття опублікована в газеті «Україна-Центр», яка містила інформацію журналіста щодо звинувачення кандидата на посаду міського голови у вчинені злочину, представлену на прес-конференції цього кандидата в Українському незалежному інформаційному агентстві новин (УНІАН).

У п. 46 цього рішення Європейський суд повторив установлений раніше принцип свободи слова та захисту журналістів, а саме:

(a) Здійснюючи наглядову функцію, Суд повинен розглядати втручання у світлі справи в цілому, включаючи зміст зауважень, висловлених проти підприємства-заявника, та контекст, в якому їх було зроблено. Зокрема, Суд має визначити, чи було втручання "пропорційним легітимним цілям, що переслідувалися" та чи були причини, наведені національними органами для виправдання такого втручання, "відповідними та достатніми" (див. рішення у справі "Барфорд проти Данії" (Barfod v. Denmark), від 22 лютого 1989, п. 28, Series A, N 149). При цьому Суд має переконатися, що національні органи застосували стандарти, що відповідали принципам статті 10 (995_004), і, крім того, що вони засновували свої рішення на прийнятній оцінці відповідних фактів (див. рішення у справі "Джерсільд проти Данії" (Jersild v. Denmark), від 23 вересня 1994 року, п. 31, Series A, N 298).

(b) Втручання у право особи на свободу вираження поглядів становитиме порушення статті 10 Конвенції (995_004), якщо воно не підпадатиме під одне з виключень, встановлених пунктом 2 статті 10 Конвенції. Відповідно Суд має по черзі розглянути, чи було втручання у цій справі "встановлено законом", чи переслідувало воно ціль/цілі, яка/які є легітимними відповідно до пункту 2 статті 10, та чи було воно "необхідним у демократичному суспільстві" задля досягнення зазначеної мети (див. рішення у справі "Санді Таймс проти Сполученого Королівства" (N 1) (Sunday Times v. the United Kingdom (no. 1), від 26 квітня 1979 року, п. 45, Series A, no. 30).

(c) Прикметник "необхідний" у розумінні пункту 2 статті 10 Конвенції (995_004) передбачає існування "нагальної суспільної необхідності". При здійсненні оцінки, чи існує така необхідність, Договірні держави користуються певною свободою розсуду. Проте, ця свобода супроводжується європейським наглядом, який поширюється як на законодавство, так і на рішення про його застосування - навіть ті, що ухвалені незалежним судом. Відповідно суд повноважний виносити остаточне рішення щодо того, чи сумісне таке "обмеження" зі свободою вираження поглядів, гарантованою статтею 10 Конвенції (див. рішення у справі "Яновський проти Польщі" (980_248 ) (Janowski v. Poland) [ВП], заява N 25716/94, п. 30, ECHR 1999-I).

(d) Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 (995_004) захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій (див. рішення у справі "Перна проти Італії" (980_051) (Perna v. Italy) [ВП], заява N48898/99, п. 39, від 6 травня 2003 року, з подальшими посиланнями).

(e) Пункт 2 статті 10 Конвенції (995_004) майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес (див. рішення у справі "Сюрек проти Туреччини" (N1) (Surek v. Turkey (no. 1) [ВП], заява N26682/95, п. 61, ECHR 1999-IV). Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (див. рішенн у справі "Лінгенс проти Австрії" (Lingens v. Austria), від 8 липня 1986 року, п. 42, Series A, no. 103, або у справі "Інкал проти Туреччини" (Incal v. Turkey), від 9 червня 1998 року, п. 54, Reports of Judgments and Decisions, 1998-IV). (f) Стаття 10 Конвенції (995_004) захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають "достовірну та точну" інформацію, як того вимагає журналістська етика. За пунктом 2 статті 10 Конвенції свобода вираження поглядів пов`язана з "обов`язками та відповідальністю", які застосовуються до засобів масової інформації навіть щодо питань великого суспільного значення. Більше того, ці "обов`язки та відповідальність" мають особливе значення, коли йдеться про посягання на репутацію названої особи та порушення "прав інших осіб" (див. рішення у справі "Ліндон, Очаковський-Лоуренс і Джулай проти Франції" (Lindon, Otchakovsky-Laurens and July v. France) [ВП], заяви NN 21279/02 і 36448/02, п. 67, ECHR 2007-, і "Педерсен і Баадсгаард проти Данії" (980_247) (Pedersen and Baadsgaard v. Denmark) [ВП], заява N 49017/99, п. 78, ECHR 2004-XI).

(g) Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль "сторожового пса суспільства" (див., наприклад, рішення у справі "The Observer and The Guardian v. the United Kingdom", від 26 листопада 1991 року, п. 59, Series A no. 216). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (див. рішення у справі "Педерсен і Баадсгаард проти Данії" (980_247), зазначене вище, п.77; рішення у справі "Торгейр Торгейрсон проти Ісландії" (Thorgeir Thorgeirson v. Iceland"), від 25 червня 1992 року, п. 65, Series A, no. 239; і рішення у справі "Джерсільд проти Данії", зазначене вище, п. 35).

Отже, в таких справах слід розрізняти ситуації, в яких дані висловлювання належали журналісту чи були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб суттєво заважатиме пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатися, якщо для іншого немає винятково вагомих причин».

Значення критерію достовірності під час вирішення справ із захисту честі, гідності та ділової репутації було висловлено рішенням ЄСПЛ у справі «Торгейрсон проти Ісландії», в якому Суд вказував: «...можна використовувати те, що говорять люди. Або навіть чутки. Були б ці чутки настільки схожі та численні, щоб їх не можна було би вважати брехнею».

Інформація висвітлена відповідачем у спірній статті, а саме: «Однак якщо добре придивитися на фото з обшуків помешкання, то на них можна розгледіти чоловіка, схожого до відомого дубенського підприємця ОСОБА_1 », не є констатацією певного факту, фактичним твердженням, а є оціночним судженням, бо не містить фактичних даних. Зокрема відповідач зробив припущення, що на фото з обшуків можна розгледіти чоловіка схожого на позивача, яке не встановлює факт того, що це саме та особа, а припускає, що особа на нього схожа.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 конвенції.

Слід зазначити, що позивачем в листі-вимозі до Редакції «ІНФОРМАЦІЯ_4» від ІНФОРМАЦІЯ_9 не заперечується, що у спірній статті висвітлено припущення відповідача, що стосуються його особистості.

Окрім того, з тексту статті, а саме: «У 2016 році на засіданні правоохоронного комітету Верховної Ради колишній нардеп ОСОБА_11 озвучував доповідь про незаконний видобуток бурштину на Рівненщині . У ній той називав ОСОБА_1 «смотрящим» за незаконним видобутком бурштину на Поліссі», слідує, що відповідачем були використані висловлювання іншої особи, при цьому позивачем у його власних коментарях, наданих відповідачу, не заперечувався факт вказаних заяв екснардепа ОСОБА_11 . Відповідачі не несуть відповідальність за розповсюдження інформації, яка є відтворенням публічних виступів іншої особи.

Наявності тверджень відповідача у спірній статті щодо співучасті позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369 КК України, як про це вказує позивач у позовній заяві, судом не встановлено.

Таким чином, в спірній статті відповідачем публічно оголошена інформація, яка є оціночним судженням, і яка, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності і спростована, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини, а також відтворені публічні висловлювання іншої особи, тому відсутні підстави для зобов`язання відповідачів її спростовувати.

Виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що вимога про захист честі, гідності, ділової репутації не підлягає до задоволення.

Оскільки у задоволенні первісної вимоги про захист честі, гідності, ділової репутації суд відмовляє, тому не підлягає до задоволення і похідна вимога позивача щодо стягнення з відповідачів на його користь моральної шкоди.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 137, 141, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Редакції газети приватного підприємства "ІНФОРМАЦІЯ_4", ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Відповідач - Редакція газети приватного підприємства "ІНФОРМАЦІЯ_4", місцезнаходження: вул. Степана Бандери, буд. 1Б, м. Рівне, .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Повне судове рішення складене 16 лютого 2021 року.

Суддя О.О. Першко