Справа № 143/1437/18
Провадження № 22-ц/801/1305/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 рокуСправа № 143/1437/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Якименко М. М.,

за участі секретаря Ліннік Я. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО Захід» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО Захід» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 08 квітня 2021 року у м. Погребище суддею цього суду Бойком А.В., зі складанням його повного тексту 16 квітня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Концерн Сімекс-Агро» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі, мотивуючи його тим, що між сторонами 05 січня 2005 року терміном на 10 років було укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,7118 га, кадастровий номер :10:000:0078, розташованої на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрований у Вінницькій філії державного підприємства «Центр ДЗК» 14 вересня 2006 року за № 19.

Після закінчення терміну дії договору позивачці стало відомо, що 17 вересня 2010 року за № 23 було зареєстровано додаткову угоду до вказаного договору оренди землі, якою змінено строк оренди на 20 років, проте ОСОБА_1 цієї угоди не підписувала.

Пославшись на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд скасувати запис про проведену Погребищенським відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» реєстрацію від 17 вересня 2010 року за № 23 та запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, рішення № 39031760 від 28 грудня 2017 року, про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, площею 2,7118 га, кадастровий номер :10:000:0078, розташованої на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; зобов`язати відповідача повернути ОСОБА_1 вказану земельну ділянку.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 08 листопада 2019 року замінено первісного відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Концерн Сімекс-Агро" на належного відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО Захід» (а. с. 218, т. 1).

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 08 квітня 2021 року позов задоволено, скасовано запис про проведену реєстрацію Погребищенським відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» від 17 вересня 2010 року за № 23 та запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення № 39031760 від 28 грудня 2017 року про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, площею 2,7118 га, кадастровий номер :10:000:0078, розташованої на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Віницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та зобов`язано ТОВ «ТАС Агро-Захід» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 2,7118 га, кадастровий номер :10:000:0078, розташовану на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ТОВ «ТАС Агро-Захід», посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН № 148947, виданого на підставі розпорядження Погребищенської районної державної адміністрації № 344 від 15 вересня 2004 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,7118 га, розташованої на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (а. с. 34, т. 1).

05 січня 2005 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн Сімекс-Агро» укладено договір оренди землі № 6/347, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надає, а ТОВ «Концерн Сімекс-Агро» приймає в строкове платне користування земельну ділянку господарського призначення з кадастровим номером :10:000:0078, загальною площею 2,71 га для сільськогосподарського використання на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області строком на 10 років. Договір зареєстровано у Вінницькій філії державного підприємства «Центр ДЗК» 14 вересня 2006 року за № 19 (а. с. 6-8, т. 1).

17 вересня 2010 року у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК» за № 23 зареєстрована додаткова угода до вказаного договору оренди, відповідно до умов якої змінено строк оренди земельної ділянки на 20 років (а. с. 8, т. 1).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за № 1 грудня 2017 року в державному реєстрі здійснено запис про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки № 347 та зареєстровано право оренди спірної земельної ділянки строком на 20 років (а. с. 12, т. 1).

У висновку експертів за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи № 956/957/19-21 від 27 травня 2019 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 в додатковій угоді до договору оренди землі, площею 2,7118 га, кадастровий номер :10:000:0078, розташованої та території Очеретянської сільської ради Погребищенського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрованій у Вінницькій філії ДП «»Центр ДЗК» від 17 вересня 2010 року № 23 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення № 39031760 від 28 грудня 2017 року) - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів не самою ОСОБА_1 , а іншою особою (а. с. 157-161, т. 1).

У ч. 1 ст. 627 ЦК України зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2 ст. 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Законом України «Про оренду землі».

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Таким чином, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, зокрема встановлення експертом, що підписи від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді до договору оренди землі, виконано не самою ОСОБА_1 , а іншою особою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки державна реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження її власністю, а саме: земельною ділянкою, площею 2,7118 га, кадастровий номер :10:000:0078, розташованою на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, тому підлягає скасуванню.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постановах від 05 серпня 2020 року у справі №125/702/17 та від 19 серпня 2020 року у справі №358/815/17.

Доводи апеляційної скарги щодо неприпустимості та недостовірності висновку експертизи як доказу, оскільки він не відповідає вимогам нормативно-правових актів та викликає сумніви у його правильності, та доводи щодо безпідставної відмови судом першої інстанції у задоволені клопотання представника ТОВ «ТАС Агро Захід» про проведення додаткової експертизи, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України предбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Згідно з Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 №1950/5, додатковою є експертиза, якщо для вирішення питань щодо об`єкта, який досліджувався під час проведення первинної експертизи, необхідно провести додаткові дослідження або дослідити додаткові матеріли (зразки для порівняльного дослідження, вихідні дані тощо), які не були надані експертові під час проведення первинної експертизи. Повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз). У разі необхідності проведення додаткової або повторної експертизи у документі про призначення експертизи (залучення експерта) зазначаються мотиви та підстави для її призначення.

Як роз`яснено у п.п. 10-11 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30.05.1997 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер. В ухвалі про призначення додаткової експертизи суду необхідно зазначати, які висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини зумовили необхідність розширення експертного дослідження. Проведення додаткової експертизи може бути доручено тому самому або іншому експертові. У випадках, коли виникає необхідність провести дослідження нових об`єктів або щодо інших обставин справи, суд призначає нову експертизу, яка не є додатковою.

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові

Таким чином, згідно аналізу наведених норм, додаткова судова експертиза призначається у випадку неповноти або неясності висновку експерта, а повторна - лише у разі обґрунтованих сумнівів у правильності висновку експерта та порушень у її проведенні.

З урахуванням наведеного, оскільки з матеріалів справи не встановлено, а скаржником не доведено наявність підстав для призначення у цій справі додаткової експертизи, зокрема наявність неповноти або неясності висновку експерта № 956/957/19-21 від 27 травня 2019 року, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволені клопотання представника ТОВ «ТАС Агро Захід» про проведення додаткової експертизи.

Оцінивши доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше.

Факт отримання орендної плати не є визначальним при обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено, вважала, що правовідносини виникли з інших підстав.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц.

Верховний Суд при ухваленні судових рішень у справах №145/374/17 від 06 березня 2019 року, №145/1089/17 від 13 лютого 2019 року, №136/276/18 від 17 жовтня 2019 року, які є аналогічними за установленими фактичними обставинами та підставами позову з цією справою по суті заявлених вимог, дійшов висновку про те, що оскільки підставами позову є не підписання позивачем спірної додаткової угоди, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, для правильного вирішення справи, зокрема, у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, а саме про факт укладення саме з відповідачем, саме письмового договору оренди та саме на тих умовах, що зазначено у цьому договорі.

За таких обставин, оскільки про наявність спірної додаткової угоди до договору оренди землі позивач дізналась лише 19 червня 2018 року, що підтверджується адвокатським запитом та відповіддю на нього (а. с. 13-14, т. 1), відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів обізнаності ОСОБА_1 про існування цієї угоди, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності у цій справі.

Всі інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, однак на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Крім того, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО Захід» залишити без задоволення, рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 08 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 29 червня 2021 року.