Головуючий суду 1 інстанції - Бабічева Л.П.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 426/6354/20
Провадження № 22-ц/810/919/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря: Кузьменко А.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 ,

на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 27 вересня 2021 року, яке ухвалене судом у складі судді Бабічевої Л.П.,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у травні 2017 року відповідачі запропонували позивачу придбати комбайн для зняття врожаю як зі своїх земельних ділянок так і інших осіб за відповідну плату. Для придбання комбайна необхідні були кошти в розмірі 93000, 00 доларів США. Відповідач ОСОБА_3 запропонував у складчину з відповідачем ОСОБА_2 придбати вказаний комбайн. Оскільки у відповідачів не вистачало коштів, вони звернулися до позивача з пропозицією прийняти участь в придбані комбайну у складчину. Відповідач ОСОБА_3 надав кошти для дольової участі в придбані комбайні 21000 доларів США, відповідач ОСОБА_2 5000 доларів США, позивач ОСОБА_1 67000 доларів США.

В подальшому при придбанні комбайну та початку його експлуатації відповідач ОСОБА_2 запропонував схему повернення коштів шляхом її вирівнювання після збору врожаю та отримання прибутку відповідно до дольової участі кожного з покупців комбайну до 01 липня 2018 року.

Після придбання комбайну, відповідач ОСОБА_2 здійснив реєстрацію комбайну. Експлуатуючи комбайн на протязі 2018,2019 років відповідач почав отримувати прибуток та ці кошти, в порушення домовленості не були направлені на погашення боргу (вирівнювання затратної частини на придбання комбайну).

Відповідачем ОСОБА_2 позивачу були повернуті кошти в розмірі 1200 доларів США.

Наприкінці квітня 2019 року відповідач ОСОБА_2 повідомив позивача про те, що всі кошти віддав відповідачу ОСОБА_3 , який повинен був віддати позивачу, тому відповідач ОСОБА_2 не має боргу перед позивачем.

Запідозривши в діях відповідачів ознаки шахрайства, позивач звернувся до поліції з заявою про вчинення злочину, яка була внесена до ЄРДР за № 0000427.

Позивач зазначив, що між позивачем та відповідачами письмові договори, розписки тощо не укладалися, була лише усна домовленість щодо строків займу, порядку повернення. Факт отримання грошових коштів відповідачами не спростовується.

Вважає, що між сторонами було укладено усний договір позики і відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, відповідачі зобов`язані повернути суму позики. Просив стягнути з відповідачів борг у сумі 65800 доларів США, здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 27 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне встановлення обставин по справі, які мають значення, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Сватівського районного суду Луганської області від 27 вересня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що право вимоги має виключно особа, яка може підтвердити факт укладення договору позики, оскільки відповідачі не заперечують цього факту. Відповідач 1 та відповідач 2, який також був допитаний як свідок не заперечували того факту, що позивачем були надані грошові кошти в розмірі 67000, 00 доларів США на придбання комбайну на поворотній основі. Після початку експлуатації комбайну, та в подальшому, після липня 2018 року, ніхто з відповідачів грошові кошти не повернув, а мотивами такого неповернення за позицією відповідача -1 є те, що він не укладавав договір позики, а укладав договір про спільну діяльність, метою якого було отримання прибутку за рахунок спільного комбайну з подальшим вирівнюванням долей кожного хто приймав участь в його придбанні. Водночас відповідач -1 , відповідач-2 не заперечували того факту, що вони отримали грошові кошти в сумі 67000, 00 доларів США.

Посилаючись на відсутність належних та допустимих доказів укладення договору позики, який повинен мати письмову форму згідно положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України і на підтвердження чого повинна бути представлена розписка, якою б було засвідчено факт передавання коштів, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що розписка згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики.

Встановивши, що мало місце не позика, а укладання іншого правочину, суд першої інстанції не мав права відмовляти в позові за наявністю підтвердженого факту порушених прав позивача, оскільки це є нівелюванням завдань цивільного судочинства, яким є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Договір про спільну діяльність з відповідачами не укладався.

Суд першої інстанції не звернув уваги на положення ч.2 ст.1051 ЦК України, за якою якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд першої інстанції, надаючи висновки про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів стосовно факту укладання договору позики , здійсненні помилково, оскільки ч.2 ст.1051 ЦК України імперативно встановлює обмеження, які саме обставини не можуть бути підтвердженні свідченнями свідків. Суду були надані належні та допустимі докази, зокрема й свідчення свідків стосовно факту надання позивачем в борг відповідачам грошових коштів в сумі 67000, 00 доларів США, що не заперечувалося ними під час розгляду справи.

З огляду на положення ч. 1 ст. 76 ЦПК України, позивач надав суду докази, на підставі яких, суд першої інстанції встановив факт порушених прав позивача неповернення коштів. Докази, надані позивачем відповідно до ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України є належними та достовірними, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування. Суд першої інстанції, встановивши обставини порушення прав позивача, дійшов взаємовиключних висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки не врахував положення ч. ч. 1, 2 ст. 82 ЦПК України, за якими, обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 16 ЦК України.

Посилається на те, що суд на якого покладені обов`язки вирішення цивільних спорів, зобов`язаний був надати правильну кваліфікацію виниклим з правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню.

Відзив на апеляційну скаргу, який було надано суду відповідачем ОСОБА_2 , ухвалою Луганського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року повернуто позивачу.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про місце, дату та час судового засідання був повідомлений у визначеному законом порядку. Просив розгляд справи проводити без його участі, про що надав відповідну заяву.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 не заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

Заслухавши доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач, як на правову підставу позову послався на ст.ст. 207, 1046, ч.2 ст.1047, 1049 ЦК України. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження укладення договору позики між ним та відповідачами, не було надано доказів на підтвердження передання позивачем у власність відповідачам грошових коштів у сумі 67000 доларів США, як зазначено у позовній заяві. Суд дійшов висновку, що покази свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не можуть бути належними доказами на підтвердження чи спростування укладання між сторонами договору позики, та дійшов висновку, що дослідженні у судовому засіданні відеозаписи пояснень позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 , фотокопії з матеріалів кримінального провадження не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту укладання між сторонами договору позики.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач звертаючись з позовними вимогами послався на те, що відповідач ОСОБА_2 запропонував дольову участь у придбанні комбайну: відповідач ОСОБА_3 в сумі 21000,00 доларів США, позивач в сумі 67000,00 доларів США, відповідач ОСОБА_2 в сумі 5000,00 доларів США. У подальшому при придбанні комбайну та початку його експлуатації відповідач ОСОБА_2 запропонував схему повернення коштів шляхом її вирівнювання після збору врожаю та отримання прибутку відповідно до дольової участі кожного з покупців комбайну до 01.07.2018року. Однак, ці кошти в порушення домовленості не були направлені на погашення боргу (вирівнювання)затратної частини на придбання комбайну. Позивач послався на те, що між ним та відповідачами письмових договорів не укладалося і розписок один одному не видавалися, а була усна домовленість щодо займу та строку повернення коштів.

Судом встановлено, що позивач та відповідачі визнали, що влітку 2017 році вони за спільною попередньою усною домовленістю за спільні кошти придбали комбайн за 93000 доларів США, реєстрацію якого на своє ім`я здійснив відповідач ОСОБА_2 . Комбайн придбавали з метою його використання на полях по збору врожаю. При цьому сторони визнали, що відповідач ОСОБА_2 надав на придбання комбайну 5000 доларів США. Позивач та відповідач ОСОБА_3 пояснили, що позивач надав на придбання комбайну 67000 доларів США, відповідач ОСОБА_3 21000 доларів США.

Сторони визнали у судовому засіданні, що письмові договори позики між ними не укладались, будь-які розписки не надавались.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин укладання між ним та відповідачами договору позики та відсутність правових підстав для стягнення з відповідача боргу за договором позики.

Позивачем не надано суду будь-якого письмового документу (незалежно від найменування цього документа), який би посвідчував правову природу укладеного договору позики - підтверджував би факт укладання договору та передачі грошової суми позичальнику, містив би умови та дату отримання позичальниками ОСОБА_2 , ОСОБА_9 у борг грошей від ОСОБА_1 у сумі 67000, 00 доларів США із зобов`язанням їх повернення.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки, такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц .

Судом правильно встановлено, що між сторонами не було укладено договору позики.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у апеляційній скарзі на неврахування судом показів свідків, які є належними і допустимими доказами, оскільки в абзаці другому частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення положень ч.1, 2 ст.82 ЦПК України, яка передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, не взяв до уваги, ту обставину, що факт укладання договору позики, а точніше факт передавання коштів в сумі 67000, 00 доларів США визнавалися учасниками справи, оскільки відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи у суді першої інстанції позовну заяву не визнавав та пояснив суду, що у травні 2017 року між ним позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено усний договір про спільну діяльність, договори позики не укладалися. Було придбано комбайн за 93 000, 00 доларів США, позивач ОСОБА_1 йому грошові кошти не передавав. Відповідач ОСОБА_3 , який був допитаний в суді в якості свідка суду пояснив , що між ним , позивачем та відповідачем ОСОБА_2 була домовленість про купівлю комбайну у складчину, мета придбання комбайну обробляти поля.

Відповідачі не визнали ту обставину, що кошти були запозичені у позивача.

Позивачем не надано суду доказів про існування між сторонами будь-якого іншого правочину. Що не позбавляє права позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права в порядку глави 83 ЦК України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення та норми матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, виходячи з наступного.

Так, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12. 2019 року у справі №917/1739/17, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). В даній справі позивач, звертаючись до суду визначив предмет та підстави позову, просив суд стягнути грошові кошти за договором позики. Тому судом правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють правовідносини, які виникли з правочину.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального прав

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростують висновків суду першої інстанції. Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для скасувсання оскаржуваного рішення по доводам апеляційної скарги не має.

За таких обставин, згідно положень ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 17 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді: