Номер провадження: 22-ц/813/3753/21
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів: ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвоката Ковальської С.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про стягнення коштів,

встановив:

01.11.2017 року ОСОБА_3 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про стягнення коштів, та просив суд стягнути з відповідачів солідарно 2/3 частини понесених ним витрат на оплату комунальних послуг та капітального ремонту квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 2-6).

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що сторони є співвласниками спірної квартири в рівних частках, а саме: позивач ОСОБА_7 та відповідачі ОСОБА_1 і малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якого представляла його законний представник ОСОБА_5 (мати).

Однак, в квартирі фактично проживає тільки позивач.

В період з березня 2015 року по вересень 2017 позивачем особисто була здійснена оплата комунальних послуг на утримання спірного майна у розмірі 21 334,56 грн. та проведений його капітальний ремонт.

Позивач стверджував, що загальна сума витрачених ним коштів склала 383 326,00 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено (т.2, а.с. 17-20).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування вищевказаного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2020 року, та постановлення нового, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с.26-34).

Заявник апеляційної скарги і позивач ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з`явився, будучи належим чином повідомленим про час і місце судового засідання (т.2, а.с.109-111, 118, 120-122), оскільки за зареєстрованою в установленому законом порядку адресою, а також вказаною ним в позовній заяві і апеляційній скарзі, він відсутній. Представник позивача ОСОБА_8 також відсутня за вказаною нею адресою проживання (т.1, а.с.81, 213, 214, 224, т.2, а.с.1, 63-64, 83, 116-117,). При цьому остання не вказана апелянтом в апеляційній скарзі (т.2, а.с.26).

На час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 був неповнолітнім, однак 16.06.2021 року став повнолітнім і в даний час його інтереси представляє адвокат Ковальська С.Є., яка з`явилась до суду апеляційної інстанції, та яка також представляє інтереси відповідача ОСОБА_1 (т.2, а.с.91, 92), яка також з`явилась до суду апеляційної інстанції.

Відповідач ОСОБА_5 до суду апеляційної інстанції не з`явилась, крім того вона вже не є законним представником неповнолітнього ОСОБА_2 , оскільки останній вже став повнолітнім.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_3 посилався на те, що він і відповідачі у справі в рівних частках є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , однак в квартирі фактично проживає тільки він.

Із інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №225147960, право власності на спірне майно на час вирішення спору зареєстровано за ОСОБА_9 , який загинув при виконанні службових обов`язків 15.02.2015 року в зоні АТО і був сином позивача ОСОБА_3 і відповідача ОСОБА_1 .

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 дій щодо державної реєстрації права власності за рішенням суду від 24.05.2017 року не вжила, спірним приміщенням не користується.

Докази права власності позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_5 позивачем не надані.

Позивач ОСОБА_3 зазначив, що в період з березня 2015 року по вересень 2017 ним особисто була здійснена оплата комунальних послуг на утримання спірного майна у розмірі 21 334,56 грн. та проведений його капітальний ремонт. Позивач стверджував, що загальна сума витрачених ним коштів склала 383 326,00 грн., 2/3 частини яких він просив стягнути відповідачів у справі.

При цьому позивач ОСОБА_3 надав суду акт від 24.10.2014 року ЖКС «Черьомушки» про наслідки залиття житлового приміщення (т.1, а.с. 10).

Також позивач ОСОБА_3 посилався на те, що за договором про виконання ремонтних робіт від 3.08.2015 року № 27, накладними ФОП ОСОБА_10 , Данковського, СПД ОСОБА_11 , ФОП ОСОБА_12 , ЧП ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ТОВ Дієса, ТОВ Епіцентр К, СПД ОСОБА_15 , ЧП ОСОБА_16 , магазину «Прораб», вартість певних будівельних матеріалів, меблів, придбаних ним, складає 361 991,44 грн.

Згідно відомостей ПАТ «Одесагаз-Постачання» (листи від 10.05.2019 року, 17.07.2018 року № 1548, 3306) в період з липня 2015 року по травень 2019 року вартість послуг газу за спірною адресою складає 33 195,13 грн.

Відповідно до довідки ТОВ «Інфокс» Філії «Інфоксводоканал» Управління «Водозбут» від 13.05.2019 року за період з 2015 по червень 2019 роки за водопостачання та водовідведення вартість послуг за вказаною адресою склала 11 797,19 грн.

Із балансу абонента АТ «Одесаобленерго» від 1.05.2019 року та квитанцій №№ 11-1191S/1, 164-1191L/1,70-1191M/1, 1201R/394, вбачається, що за період з січня 2016 року по травень 2019 року позивачем сплачено за електричну енергію по вказаній квартирі грошові кошти у загальній сумі 22 840,94 грн.

Позивачем фактично оплачені комунальні послуги на загальну суму 21 334,56 грн., що підтверджується реєстром нарахувань та оплат абонентом, квитанціями АТ «ПраватБанк» та проведений ремонт спірної квартири, що не спростовано відповідачами.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, суд зазначив, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, які відповідно до ст. 358 ЦК України можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Крім того, за змістом ст. 360 ЦК України відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності співвласник зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Тобто, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

В свою чергу, співвласник або співвласники, які виконали солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотної вимоги - регрес). Крім того, співвласник або співвласники, які зробили необхідні витрати на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника або співвласників їх відшкодування.

При цьому, ст. 360 ЦК України застосовується незалежно від того, хто із співвласників виступив стороною за договірним зобов`язанням щодо спільного майна, за умови, що даний співвласник мав право укладати цей договір.

Разом з тим, розпорядження майном, що є спільній сумісній власності в порядку статті 369 ЦК України, здійснюється за згодою всіх співвласників. Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання майна у належному стані.

Однак, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно вказав, що проведення ремонту як поточного так і капітального в спірному будинку не охоплюється Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та не є обов`язковою житловою послугою, яка застосовується до управління багатоквартирних будинків.

Вирішуючи спір в частині комунальних послуг на оплату газу, водо- та електропостачання, суд виходив із того, що за змістом ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, права власності сторін на квартиру АДРЕСА_1 підтверджується рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 24 травня 2017 року, яке набрало законної сили (т.1, а.с.8-9).

Відповідно до ч. 4 ст.334 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як було вказано вище, у вищевказаній квартирі фактично проживає тільки позивач ОСОБА_3 , він також є споживачем фактично отриманих комунальних послуг, відповідно до показань лічильників, що не заперечувалось позивачем ОСОБА_3 в процесі розгляду справи та підтверджується довідкою ЖКС «Хмельницький» № 1762 від 09.10.2017 року (т.1, а.с.10-звор.). Тобто, відповідачі в квартирі не проживають і не користуються комунальними послугами.

Таким чином, суд виходив із того, що позивач не надав суду належних та достатніх доказів об`єктивної необхідності проведення ремонту, його характеру, обсягу, розміру необхідних витрат.

При цьому, судом враховано, що клопотання про призначення судової експертизи в процесі розгляду справи в останньому судовому засіданні позивачем не підтримано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із вищевикладеного, а також із того, що згоди на проведення капітального ремонту у спірній квартирі із погодженням витрат на нього, відповідачі позивачу не надавали.

Тобто, суд виходив із того, що позивачем не доведено перед судом порушення його прав як співвласника спірного майна, і кореспондуючий цьому обов`язок відповідачів як співвласників на відшкодування спірних витрат, що повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, у справі № 757/29813/17ц.

Крім того, виходячи з вимог,передбачених ст.158 ЦПК України, суд першої інстанції обгрунтовано скасував заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року (т.1, а.с.63-64).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.12.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра