Справа № 425/3110/20
Провадження № 22-ц/810/331/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Cтахова Н.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальне підприємство «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області

представник відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області на рішення Рубіжанського міського суду від 18 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Мирошникової О.Ш. в м. Рубіжне Луганської області,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області про зміну формулювання причини і дати звільнення та стягнення сум, належних працівникові при звільненні,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

13 листопада 2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «МС» РМР (далі відповідач) про зміну формулювання причини і дати звільнення позивача з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.10.2020 на ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 15.10.2020.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що підстава звільнення позивача за прогули відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.10.2020 відсутня, тому таке звільнення є протиправним. Наявна підстава для звільнення позивача відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України за заявою позивача від 15.10.2020, оскільки відповідач порушив законодавство про працю та умови колективного договору в частині оплати праці. Відповідач порушив законодавство про працю, а саме під час інспекційного відвідування за зверненням позивача відповідач не надав представникам Держпраці книги, реєстри та документи, ведення яких передбачене законодавством про працю, про що вони склали відповідний акт та постанову про накладення штрафу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Зобов`язано Комунальне підприємство «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з пункту четвертого статті 40 Кодексу законів про працю України за прогули на частину третю статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору та дати його звільнення з 29.10.2020 на 15.01.2020 на підставі його заяви про звільнення від 15.10.2020. Стягнуто з Комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у сумі 24533,46 гривень. Стягнуто з Комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 16.10.2020 по 18.02.2021 у сумі 33879,54 гривень. Стягнуто з Комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908,00 гривень. Мотивуюче таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушував законодавство про працю, умови колективного та трудового договорів. Суд першої інстанції вважав, що такі чинники як арешт коштів на рахунках відповідача не скасовують його обов`язку виплачувати заробітну плату працівнику відповідно до умов трудового договору, колективного договору і норм трудового законодавства. Зазначені у п. 34 цього рішення порушення відповідачем трудового договору, колективного договору та законодавства про працю були підставою для розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з ініціативи працівника позивача. Судом першої інстанції встановлено, що два акти держпраці складені 06.11.2020 та 11.12.2020 після звільнення позивача, однак в акті від 11.12.2020 зафіксовані порушення трудового законодавства за період роботи позивача, тому цей акт має безпосереднє відношення до цієї справи. В цій справі відповідач не виконав свого обов`язку звільнити позивача з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, які він вказував у своїй заяві від 15.10.2020. У зв`язку з чим подальше звільнення 29.10.2020 відповідачем позивача за прогули з підстави п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не є правомірним. Оскільки звільнення позивача 29.10.2020 за прогул на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не є правомірним, у суду наявні підстави для зміни формулювання цієї причини на правильну розірвання трудового договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 15.10.2020. Підстави для звільнення позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та виплати йому вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку існували та були очевидними для відповідача, оскільки це передбачено чинним трудовим законодавством. Невиплата вихідної допомоги у строк, встановлений ч. 1 ст. 116 КЗпП України, є порушенням трудового законодавства. Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в цій частині та стягнув з відповідача на користь позивача 24533,46 грн. вихідної допомоги, а також задовольнив вимогу позивача та стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги у сумі 33879,54 гривні, оскільки факт затримки підтверджується належними та достатніми доказами та є підставою відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України для стягнення.

Доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись з таким рішення суду Комунальне підприємство «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області, звернулося з апеляційною скаргою в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позов мав немайновий характер. 16.11.20р. суддя відкрила провадження у цій справі та постановила розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. 14.01.2021р. ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, і 22.01.2020р., після усунення позивачем недоліків, суд прийняв заяву до розгляду. Прийнявши з порушенням строків заяву ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог суд, одному провадження за позовною вимогою немайнового характеру, фактично прийняв і розглянув ще один позов з майновою вимогою та підставами відмінними від первісно зазначених у позові. По-друге 15.10.2020р. ОСОБА_1 подав заяву про його звільнення з посади механіка на підставі ч.З ст. 38 КЗпП України 15.10.2020р. За змістом ст. 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства не підтверджуються або не визнаються роботодавцем, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Така правова позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі N 199/8766/18 та у постанові від 13 березня 2019 року в справі N 754/1936/16-ц. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями (частина 1 стаття 241'1 КЗпП). Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк (частина 5 стаття 24 Г1 КЗпП). Тобто закон не встановлює обов`язок роботодавцю звільнити працівника безпосередньо в день подання ним заяви про звільнення. 02.12.2020р. представником відповідача було подане клопотання про виклик в якості свідка в.о. директора КП «МС» РМР Моісєєва С.П. щодо з`ясування хронології подій в день подання ОСОБА_1 заяви про звільнення 15.10.2020р.. Суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про виклик і допит ОСОБА_2 , у зв`язку з чим залишились нез`ясованими обставини, за якими мало б бути встановлено, що, навіть якщо і погодитись із заявою позивача, то у відповідача не було фізичної можливості звільнити ОСОБА_1 саме в цей день 15.10.2020р. З наведеного вище випливає, що підприємство не тільки не погоджувалось, а й не мало змоги задовольнити заяву про звільнення ОСОБА_1 у визначений ним строк 15.10.2020р. В інший строк ОСОБА_1 звільнити його не просив, а на власний розсуд роботодавець теж не може строк звільнення змінити. Але після 15.10.2020р. ОСОБА_1 на роботу не виходив точно знаючи, що він не звільнений за його заявою. В подальшому ОСОБА_1 було звільнено за прогул відповідно до п.4 ч.І ст.40 КЗпП України, так як факт подання заяви про звільнення не є поважною причиною не виходу на роботу.

Відзив на апеляційну скаргу

08 квітня 2021 року на адресу Луганського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , мотивуючи який позивач зазначає, щодо збільшення позовних вимог Позивача слід зазначити, що у відповідності до положень статті 49 ЦПК України. У своїй заяві про збільшення позовних вимог позивач належним чином обґрунтував причини збільшення позовних вимог та причини, з якими пов`язана необхідність поновити строк на подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, адже неможливість вчасно підготувати позовну заяву із усіма позовними вимогами викликана саме бездіяльністю відповідача, який свідомо ухилявся від виконання свого обов`язку по наданню запитуваної інформації, щоб я не міг вчасно зробити розрахунок вихідної допомоги при звільнені та середнього заробітку за час затримки із виплати вихідної допомоги. Таким чином, не маючи інформації про середній заробіток за останні два місяці позивач не мав можливості здійснити належний розрахунок вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки із виплати вихідної допомоги, а тому не мав можливості вчасно подати позовну заяву із усіма позовними вимогами. Стосовно виклику у судове засідання у якості свідка в.о. директора ОСОБА_2 слід зазначити, що відповідачем у судових засіданнях 03.12.2020 року, 10.12.2020 року, 22.12.2020 року та 14.01.2021 року не подавалося клопотання про допит свідку. Окрім того, 14.01.2021 року відповідачем було подано клопотання про розгляд справи за його відсутності. Клопотання про допит свідка було подано лише 03.02.2021 року з порушенням строків на подачу такого клопотання та було спрямовано лише на процес затягування розгляду справи на думку позивача. Стосовно звільнення за ч. З ст. 38 Кодексу законів про працю передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, якому кореспондує обов`язок власника або уповноваженого органу задовольнити власне бажання працівника та розірвати трудовий договір. У відповідності до правових позиції, які висловлені Верховним Судом України в постанові від 22.05.2013 року у справі № 6-34цс13 та № 6-120цс12 від 31.10.2012 року, № 6-157цс12 від 20.02.2013 року працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. Посилання Відповідача на те, що роботодавець має право у випадку незгоди із Позивачем відмовити у розірванні трудового договору за частиною 3 ст. 38 КЗпП України не має правового обґрунтування, оскільки жодним нормативно-правовим актом України не визначено такого права власника або уповноваженого ним органу. Окрім того, сама ідея можливості власника або уповноваженого ним органу відмовляти у розірванні трудового договору за частиною 3 ст. 38 КЗпП України суперечить праву людини вільно обирати працю та вид діяльності та фактично знищує право працівника звільнитися та отримати вихідну допомогу у випадку якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, оскільки у такому випадку власник міг би просто не визнавати порушення, а працівник був би зобов`язаний працювати й надалі на цьому підприємстві або звільнятися за власним бажанням. На думку позивача, відповідач по справі примушував позивача до виконання праці без належної її оплати, оскільки заробітна плата виплачувалась мені лише після того, як я писав заяви про звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиплатою заробітної плати, порушенням умов колективного договору та законодавства про працю. Так, заробітна плата за серпень 2020 року повинна була бути виплачена 07.09.2020 року, однак Відповідач здійснив оплату заробітної плати за серпень 2020 року лише 29.09.2020 року після того, як позивач написав заяву (вхідний номер 453/сл від 29.09.2020 року), у якій просив звільнити мене за власним бажанням у зв`язку з невиплатою заробітної плати, порушенням умов колективного договору та законодавства про працю з 30.09.2020 року. Заробітна плата за вересень 2020 року повинна була бути виплачена 07.10.2020 року, однак Відповідач здійснив оплату заробітної плати за вересень 2020 року лише 08.10.2020 року після того, як позивач написав заяву (вхідний номер 487/сл від 08.10.2020 року), у якій просив звільнити мене за власним бажанням у зв`язку з невиплатою заробітної плати, порушенням умов колективного договору та законодавства про працю з 09.10.2020 року. Таким чином, Відповідач постійно порушував моє право на своєчасну виплату заробітної плати й у той же час не давав позивачу можливості вільно обрати місце роботи, оскільки, незважаючи на наявні порушення діючого законодавства, постійно відмовляв мені у звільненні за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю. Також законодавець чітко вказує на те, що у випадку невиконання роботодавцем законодавств про працю працівник має право розірвати трудовий договір у строк визначений саме працівником. Жодних застережень про те, що це повинен бути наступний день після подачі заяви або якийсь інший строк діюче законодавства не має. 15.10.2020 року позивачем було подано заяву у якій останній просив звільнити позивача з посади механіка комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області з 15.10.2020 року згідно з частино 3 статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням у зв`язку з тим, що власник та уповноважений ним орган не виконує норм законодавства про працю, умови колективного та трудового договору, а саме з серпня по жовтень 2020 року заробітна плата на підприємстві не виплачується у строки визначені законодавством України, постійно існує заборгованість із виплати заробітної плати, не надається інформація про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати, суми заробітної плати, що належить до виплати. Дана заява була подана мною приблизно о 08 год 30 хв, таким чином Відповідач мав цілий робочий день для того, щоб видати відповідний наказ та заповнити трудову книжку. Офіційну відповідь на свою заяву позивач отримав 23.10.2020 року о 18 год. 21 хв. у листі № 1467 від 19.10.2020 року, у якому було вказано, що станом на 16.10.2020 року заборгованість з виплати заробітної плати у Відповідача переді мною відсутня, у зв`язку з чим звільнити мене за ч. З ст. 38 КЗпП за власним бажанням у зв`язку з невиплатою заробітної плати не має правових підстав. Даний лист був відправлений мені 22.10.2020 року о 12 год. 40 хв., що підтверджується даними трекінгу відправлення № 693 з офіційного веб-сайту Укрпошти, тобто через сім днів з моменту коли я просив звільнити мене. Також Відповідач взагалі не здійснив оплату заробітної плати за першу половину жовтня 2020 року. Таким чином, Відповідач постійно порушував право позивача на своєчасну виплату заробітної плати й у той же час не давав мені можливості вільно обрати місце роботи, оскільки, незважаючи на наявні порушення діючого законодавства, постійно відмовляв позивачу у звільненні за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю, примушуючи мене до праці на підприємстві та постійно пропонуючи звільнитися за власним бажанням.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. В судове засідання зявилися надали суду пояснення.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, виступи представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегією суддів встановлено, що 08.11.2019 Комунальне підприємство «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області (далі відповідач) та ОСОБА_1 (далі позивач) уклали безстроковий трудовий договір, за умовами якого позивач був прийнятий на роботу на посаду механіка на підставі наказу № 360к від 07.11.2019. Ці обставини підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 13). У позовній заяві позивач зазначив, що відповідач протягом серпня-жовтня 2020 року порушував його право на своєчасну оплату праці у розмірі, який сторони передбачили у трудовому договорі. У зв`язку із цим позивач подав відповідачу такі заяви: -29.09.2020, 08.10.2020, 15.10.2020 три заяви про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП у зв`язку з невиплатою заробітної плати, порушенням умов колективного договору та законодавства про працю відповідно з 30.09.2020, з 09.10.2020, з 15.10.2020, що підтверджується копіями цих заяв (а.с. 15,17, 21); -від 01.10.2020 - про надання виписки з електронного реєстру виплат на зарплатну карту позивача з квітня 2020 з сумами та датами (а.с. 16). Відповідач не звільнив позивача на підставі його заяв від 29.09.2020 та 08.10.2020. 09.10.2020 в листі № 1429 відповідач повідомив позивачу про відсутність перед ним заборгованості із заробітної плати та відповідно і підстав для звільнення. На підтвердження цих обставин відповідач надав довідки (а.с. 18-20). Позивач продовжив працювати у відповідача та 15.10.2020 подав відповідачу третю заяву про звільнення. Наприкінці цього робочого дня позивач звернувся до директора КП «МС» РМР Моісеєва С.П. з проханням надати йому копію наказу про звільнення, однак керівник у цьому відмовив. Позивач викликав наряд поліції, поліцейські надали йому відповідь, що таке питання не входить до їх компетенції (а.с. 27). Після подання заяви про звільнення 15.10.2020, з 16.10.2020 позивач на роботу не виходив, що підтверджується актами про відсутність працівника на роботі від 16.10.2020, 19.10.2020 23.10.2020, 26.10.2020, 27.10.2020, причина відсутності позивача на час складання актів не відома (а.с. 59-66). 19.10.2020 відповідач направив позивачу листа, в якому вказав, що станом на 16.10.2020 заборгованість із заробітної плати перед позивачем у нього відсутня, звільнити позивача відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України немає правових підстав, він має право написати заяву про звільнення з інших підстав та повинен надати звіт про цінності як матеріально відповідальна особа (а.с. 22, 23). Цей лист позивач отримав 23.10.2020 та в свою чергу написав відповідь про подання заяви про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та про порушення відповідачем колективного договору та КЗпП України (а.с. 24, 25). Цей лист відповідач одержав 26.10.2020. У відповідях міських медичних установ на запити відповідача зазначено, що позивач з 16.10.2020 до 27.10.2020 за медичною допомогою не звертався (а.с. 67, 68). 28.10.2020 комісія відповідача рекомендувала звільнити позивача за прогули без поважних причин, що підтверджується відповідним протоколом (а.с. 70). 29.10.2020 відповідач звільнив позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Ця обставини підтверджується копією наказу відповідача № 394-к від 29.10.2020 та копією трудової книжки позивача (а.с. 14, 26). Згідно з цим наказом відповідач зобов`язав бухгалтера підприємства провести з позивачем повний розрахунок та сплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 08.11.2019 до 15.10.2020 тривалістю 22 календарних дні, інспектора з кадрів надіслати позивачу трудову книжку. Підстава наказу акти про відсутність позивача на робочому місці та протокол засідання комісії від 28.10.2020. 29.10.2020 позивач одержав копію цього наказу про звільнення та трудову книжку, про що він зазначив у позовній заяві. Відповідач звернувся до Головного управління Держпраці у Луганській області щодо порушення відповідачем законодавства про працю в частині звільнення. 03.11.2020 представники Держпраці здійснили вихід на інспекційне відвідування, відповідач не надав їм необхідні документи. Про це представники Держпраці 06.11.2020 склали акт та постанову про накладення на відповідача штрафу за порушення законодавства про працю (а.с. 56-58).

Відповідач встановив 40-годинний робочий тиждень з 8-годинним робочим днем (а.с. 129). Дні виплати заробітної плати на час перебування сторін у трудових відносинах були 10 та 25 число кожного місяця, що підтверджується копією витягу з колективного договору на 2018-2020 роки (а.с. 69). З довідки про заробітну плату позивача та відомостей розподілу виплат (а.с. 73, 75-87) вбачається, що відповідач наприкінці поточного місяця сплачував заробітну плату за першу половину місяця, на початку наступного за розрахунковим місяця за другу половину.Зі справи вбачається, що у жовтні 2020 року відповідач розробив новий колективний договір, у якому днями виплати заробітної плати є: 23 число поточного місяця за першу половину місяця, 7 число наступного за розрахунковим місяця за другу половину (а.с. 103, 109, 158). В судовому засіданні в суді першої інстанції, сторони визнали, що новий колективний договір почав діяти з 06.11.2020 та на час звернення позивача із заявою 15.10.2020 та на час його звільнення 29.10.2020 діяв колективний договір від 2018 року. Документи, що підтверджують нарахування та виплату заробітної плати позивачу: довідка про заробітну плату позивача № 063 за період з 01.08.2020 до 29.10.2020 (а.с. 73): - оклад позивача відповідно до штатного розпису від 01.11.2019 8975,00 грн.; - серпень - робочих днів - 20, відпрацював 19, оклад 8526,25 грн., лікарняні за рахунок відповідача 287,79 грн., всього 8814,04 грн., утримано 1586,53 грн. + 132, 21 грн., до виплати 7095,3022 грн., виплатили за серпень 6863,63 грн.; - вересень - робочих днів - 22, відпрацював 7, оклад 2855,68 грн., лікарняні за рахунок відповідача 1151,16 грн. + 1436,92 грн., лікарняні за рахунок Фонду соціального страхування 2014,54 грн. + 862,15 грн., утримано 1497,68 грн. + 124, 81 грн., до виплати 6697,96 грн., виплатили за вересень 6929,63 грн.; - жовтень - робочих днів 21, відпрацював 10, оклад 4245,66 грн., компенсація за невикористану відпустку 6519,47 грн., всього 10765,13 грн., утримано 1937,72 грн. + 161,48 грн. виплатили за жовтень 8665,93 грн; довідка про доходи (заробітну плату) позивача від 09.10.2020 за період з квітня по вересень 2020 року включно (а.с. 20); виписки АТ КБ «Приватбанк» 2020 за банківською карткою позивача за період з 01.04.2020 до 09.10.2020 та з 31.08.2020 до 29.10.2020 (а.с. 29-35); відомості розподілу виплат заробітної плати з серпня по жовтень 2020 року (а.с. 75-87); акт інспекційного відвідування відповідача від 11.12.2020 в частині нарахування на виплати заробітної плати позивачу (а.с. 158-159,161-162). Суми нарахованої та виплаченої позивачу заробітної плати з серпня по жовтень 2020 року з довідки від 09.10.2020, банківських виписок, відомостей розподілу виплат та акту інспекційного відвідування співпадають з довідкою про заробітну плату № 063. 10.09.2020 державний виконавець наклав арешт на грошові кошти відповідача, 25.09.2020 зняв арешт, що підтверджується копіями постанов державного виконавця (а.с. 54-55). Головне управління Держпраці у Луганській області 11.12.2020 склало акт інспекційного відвідування КП «Муніціпальний сервіс» Рубіжанської міської ради № ЛГ24339/34/АВ (а.с. 155-167). У параграфі ІІІ цього акту описані виявлені порушення відповідачем вимог нормативно-правових актів щодо позивача: - частини 3 статті 38 КЗпП України, в зв`язку з поданням позивачем заяви про звільнення з 15.10.2020; - частини 1 статті 115 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці» - порушення строків виплати заробітної плати, встановлених колективним договором або нормативним актом роботодавця… але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата нарахована та виплачена заробітна плата за період з 01.08.2020 по 29.10.2020: у серпні 2020 було нараховано 7095,30 грн., до виплати 6863,63 грн., сплачено 26.08.2020 - 500 грн., 28.08.2020 - 3112,44 грн., 08.09.2020 600 грн., 09.09.2020 600 грн., 10.09.2020 300 грн., 11.09.2020 270 грн., 28.09.2020 300 грн., 29.09.2020 1181,19 грн.; у вересні 2020 нараховано 6697,96 грн., сплачено 23.09.2020 1621,71 (ФСС), 29.09.2020 1147,41 грн., 06.10.2020 649,03 грн., 07.10.2020 450 грн., 08.10.2020 3014,48 грн.;- частини 3 статті 115 КЗпП України, частини 3 статті 24 Закону України «Про оплату праці» - розмір заробітної плати за першу половину місяця становив менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Частина 7 статті 43 Конституції України - право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України):

Стаття 2 - право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівники мають, зокрема, право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Стаття 9 - умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Частина 1 статті 21 - трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частина 3 статті 38 - працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Пункт 4 частини 1 статті 40 - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Стаття 44 - при припиненні трудового договору, зокрема, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Частина 1 статті 47 - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина 2 статті 97 - форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Частини 1 та 3 статті 115 - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Частина 1 статті 116 - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частина 1 статті 117 - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частина 3 статті 235 у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Закон України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР:

Частина 1 статті 15 - форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Частина 1 статті 21 - працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частини 1 та 3 статті 24 - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 31.10.2012 у справі № 6-120цс12 для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Цивільний процесуальний кодекс України:

Часина 1 статті 4 кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина 3 статті 12 кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених, цим Кодексом.

Предметом позову у цій справі є зміна формулювання причини звільнення позивача з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.10.2020 на ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 15.10.2020 та стягнення у заявку із цим з відповідача сум, належних працівникові при звільненні.

Підставою позову є невиконання відповідачем протягом певного періоду вимог законодавства про працю та умов колективного договору в частині оплати праці та його відмова звільнити позивача згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у визначений ним строк з 15.10.2020 на підставі заяви про звільнення.

Судом першої інстанції було встановлено на підставі належних та достатніх доказів, що відповідач порушував законодавство про працю, умови колективного та трудового договорів.

Зокрема, на порушення ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1, 3 ст. 115 КЗпП України, ч. 1, 3 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та колективного договору:

- відповідач сплатив позивачу заробітну плату за серпень 2020 року вісьмома різними платежами не у встановлені колективним договором строки, остаточно за серпень 2020 відповідач розрахувався 29.09.2020 (див. п. 24 та 26 цього рішення);

- відповідач сплатив позивачу заробітну плату за вересень 2020 року п`ятьма платежами не у встановлені колективним договором строки перша половина заробітної плати за цей місяць була сплачена 29.09.2020 з затримкою на чотири дні (див. п. 24 та 26 цього рішення);

- відповідач сплатив позивачу заробітну плату за жовтень 2020 року один раз 29.10.2020 не у встановлені колективним договором строки (п. 24 цього рішення).

Ці обставини підтверджуються випискою про рух коштів на рахунку позивача, довідкою відповідача про нараховану та виплачену заробітну плату позивачу та актом перевірки Держпраці (а.с. 29, 73, 74, 155-167);

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає, що такі чинники як арешт коштів на рахунках відповідача не скасовують його обов`язку виплачувати заробітну плату працівнику відповідно до умов трудового договору, колективного договору і норм трудового законодавства.

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-120цс12, яку суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин, для розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП достатньо одного лише факту порушення законодавства про працю, незалежно від поважності причин такого порушення.

Колегія суддів погоджується із висновком суд першої інстанції та вважає, що зазначені у п. 34 цього рішення порушення відповідачем трудового договору, колективного договору та законодавства про працю були підставою для розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з ініціативи працівника позивача.

Колегією суддів встановив, що позивач мав бажання звільнитися саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Чинне законодавство України не обмежує будь-яким строком право працівника звільнитися за наявності на те підстав за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Диспозиції частин першої та третьої статті 38 КЗпП України передбачають право працівника на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, за власною ініціативою, якому кореспондує обов`язок власника або уповноваженого органу задовольнити власне бажання працівника та розірвати трудовий договір.

Колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції, що в акті від 11.12.2020 зафіксовані порушення трудового законодавства за період роботи позивача, тому цей акт має безпосереднє відношення до цієї справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в цій справі відповідач не виконав свого обов`язку звільнити позивача з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України і в строки визначені робітником, які він вказував у своїй заяві від 15.10.2020. В зв`язку з чим подальше звільнення 29.10.2020 відповідачем позивача за прогули з підстави п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не є правомірним. Оскільки звільнення позивача 29.10.2020 за прогули на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не є правомірним, у суду були підстави для зміни формулювання цієї причини на правильну розірвання трудового договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 15.10.2020. Колегія суддів погоджується з розрахунком стягнутих сум з відповідача визначеним у рішенні Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 лютого 2021 року. Судова колегія приймає до уваги пояснення свідка ОСОБА_2 , відповідно до яких роботодавець неодноразово порушував трудові права позивача на своєчасну оплату праці та ігнорував право на звільнення .

Доводи апеляційної скарги про те, що прийнявши з порушенням строків заяву ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог суд, в одному провадженні за позовною вимогою немайнового характеру, фактично прийняв і розглянув ще один позов з майновою вимогою та підставами відмінними від первісно зазначених у позові. Судова колегія частково погоджується з зазанченими доводами стосовно порушення судом положень п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, однак зазначає, що відповідно до принципу диспозитивності учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд і збільшення розміру позовних вимог не призвело до ухвалення незаконного рішення. Крім того аналізуючи зміст позову та заяви про збільшення позовних вимог судова коллегія зазначає про те, що підставою звернення до суду є порушення трудових прав позивача. Доводи апеляційної скарги, про те що відповідач не міг фізично звільнити позивача 15.10.2020 року не відповідають матеріалам справи так як матеріали справи містять заяву позивача про звільнення зареєстровану 15.10.2020 відповідачем, крім того свідок ОСОБА_2 наголосив що заяву позивача отримав тільки 16.10.2020 року. Представаник відповідача не заперечував факту несвоєчасної виплати заробітної плати позивачу чим були порушені трудові права позивача на своєчаснє отримання заробітної плати визначеної колективним трудовим договором. Тому судова колегія приходить висновку, що подана апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.259,367,374,375,382,384 ЦПК України, апеляційний суд-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області залишити без задоволення.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 18 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 2 червня 2021 року.

Головуючий: Судді: