ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

07 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 554/11631/20

провадження № 22-ц/818/4242/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: ПрАТ «Пласт»;

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Пласт» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 15 квітня 2021 року, ухвалене суддею Токмаковою А.П., в залі суду в м. Валки,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з вказаною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 80429,94 грн. та 10 000 грн моральної шкоди. 12.02.2021 року вказана справа була передана до Валківського районного суду Харківської області.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що з 26.01.2016 року по 30.09.2017 року працював у ПрАТ «Пласт» на посаді інспектора охорони, звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. В день звільнення з ним не проведений розрахунок, хоча існувала заборгованість у розмірі 49045,54 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.02.2018 року з ПрАТ «Пласт» на його користь стягнуто заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 49045,54 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11752,32 грн. за період з 01.10.2017 року по 30.12.2017 року.

Не зважаючи на неодноразові прохання позивача та вимоги державного виконавця, дане рішення суду відповідачем виконано лише 01.10.2019 року, у зв`язку з чим постановами від 09.10.2019 року державний виконавець закінчив виконавчі провадження ВП №57839057 та ВП №57838703, відкриті 04.12.2018 року з приводу примусового виконання вказаного рішення суду.

Посилаючись на ст.236 КЗпП України вважає, що відповідач повинен йому виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06.02.2018 року, а саме з 31.12.2017 року по 01.10.2019 року, тобто всього 438 робочих днів * 183,63 грн. середньоденної заробітної плати = 80429,94 грн.

Зазначив, що даними діями відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, пов`язаних із позбавленням зарплатні вкрай необхідних на життя грошових коштів. Внаслідок стресу, викликаного порушенням законних трудових прав, що призвели до моральних страждань, як наслідок, позивач втратив нормальні життєві зв`язки, які вимагали і вимагають для цього додаткових зусиль для організації життя, забезпечення родини усім необхідним для продовження нормальної життєдіяльності. З вересня 2017 року по березень 2018 року вимушений був захищати свої права в місцевому суді, після чого відповідач просто відмовився виконувати судове рішення. Ця обставина ще більше посилила його моральні страждання, оскільки позивач мав всі законні підстави отримати свою зарплатню, але фактично це відбулося у жовтні 2019 року. Розмір моральної шкоди, завданої затримкою виконання судового рішення, позивач оцінив в 10 000 грн. Зазначив, що при визначенні розміру моральної шкоди виходив з принципів розумності та справедливості, враховуючи глибину душевних страждань і наслідків вимушених змін у його житті.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 15 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку та виконання рішення суду є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Посилаючись на ст.236 КЗпП України вважає, що відповідач повинен йому виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06.02.2018 року, а саме з 31.12.2017 року по 01.10.2019 року - 80429,94 грн. Зазначає, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.02.2018 року встановлено, що відповідачем ПрАТ «Пласт» допущено порушення його прав та вимог закону, тому вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересіів.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений встановлений законом тримісячний строк звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, оскільки, стягнуті з відповідача кошти йому були перераховані 01.10.2019 року за платіжними дорученнями №3449,3450, а звернувся він до суду лише 17.12.2020 року, будь-яких поважних причин пропуску встановленого строку не вказав.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.02.2018 року у справі №554/25/18 з ПАТ «Пласт» на користь позивача стягнуто заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 49045,54 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11752,32 грн. за період з 01.10.2017 року по 30.12.2017 року. Рішення суду не оскаржене та набрало законної сили.

З вказаного рішення вбачається, що позивач, згідно копії трудової книжки, в період з 26.01.2016 року по 30.09.2017 року працював на ПАТ «Пласт» на посаді інспектора охорони служби охорони, з якої був звільнений у зв`язку із закінченням терміну трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП.

Згідно довідки ПАТ «Пласт» №501 від 04.12.2017 року, ОСОБА_1 дійсно працював у вказаному товаристві інспектором охорони, його розмір середньомісячної заробітної плати за 2 останніх місця складає 3948 грн., середньоденної 183,63 грн., кількість робочих днів за останні 2 місяці 43, заборгованість по заробітній платі на день його звільнення складає 49045,54 грн.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі Октябрського районного суду м. Полтави від 06.02.2018 року виданий виконавчий лист №554/25/18 - 28.11.2018 року, 04.12.2018 року відкрито виконавче провадження №№57839057, 57838702.

09.10.2019 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Полтавській області Ніколенком С.В. винесено постанови №№57839057, 57838702 про закінчення виконавчих проваджень з примусового виконання, оскільки боржником перераховано кошти стягувачу в повному обсязі згідно платіжного доручення №3449 від 01.10.2019 року.

Згідно із ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в цей день не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст..116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.25 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, - наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст..117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення розрахунку незалежно від тривалості його затримки.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторони.

Предметом розгляду у даній справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст..117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунку при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст..117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строкоми, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 9 січня 2020 року у справі № 757/60544/16-ц).

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як зазначено вище, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоч і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Зважаючи на правову природу відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, і яке не є заробітною платою, строк звернення до суду за вирішенням вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України обмежується тримісячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Установлено, що остаточний розрахунок із ОСОБА_1 роботодавцем був проведений в повному обсязі 01.10.2019 року, до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку він звернувся 17.12.2020 року, тобто з пропуском передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України строку звернення до суду.

Позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, питання поновлення пропущеного строку не порушував, на будь-які обставини, що перешкоджали йому звернутися до суду у встановлений законом строк, не посилався.

Встановивши відсутність підстав щодо виплати працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу і моральної шкоди.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 15 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна

Повний текст постанови виготовлено 07 грудня 2021 року