н/п 2/490/1087/2021 Справа № 490/7889/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді - Гуденко О.А., при секретарі - Дудник Г.С., розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Миколаєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Миколаївська районна державна адміністрація в особі Органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2020 позивачка, ОСОБА_1 звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із нею.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 25.10.2016 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу із відповідачем мають сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 14.05.2019 року шлюб між сторонами розірваний. Із відповідача на користь позивачки було стягнено аліменти на утримання сина. Рішенням суду було визначено спосіб та порядок спілкування відповідача із сином. На сьогоднішній день між сторонами виникають розбіжності щодо місця проживання сина. Зазначає, що не може зареєструвати місце проживання сина разом з собою, оскільки відповідач не дає на це своєї згоди. Зазначає, що має постійне місце проживання у будинку своєї матері, офіційно працевлаштована, натомість відповідач не має постійного заробітку. Вважає, що позивачка піклується про здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток сина, а також створює усі необхідні умови для його зростання в атмосфері любові, турботи та матеріального достатку. Подальше проживання сина із позивачкою не порушить його сталі соціальні зв`язки, звичний ритм та спосіб життя, буде сприяти його психічній рівновазі, повному і гармонійному розвитку та якнайкращому забезпеченню його інтересів.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.11.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 15.02.2021 року.

15.04.2021 року розпочато підготовче судове засідання у справі. Протокольною ухвалою за клопотанням позивача замінено третю особу на Миколаївську районну державну адміністрацію, оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 01.06.2021 року.

Ухвалою про забезпечення доказів від 15.04.2021 року зобов`язано третю особу - Службу у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації надати висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини - сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з одним із батьків.

26 квітня 2021 року від відповідача надійшла заява, в якій він вказує, що позовні вимоги визнає, просить справу розглядати за його відсутності.

09 червня 20201 року від третьої особи - Миколаївсьої районної державної адміністрації надійшов висновок про визначення місця проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14 червня 2021 року від позивачки надійшла заява, в якій вона просить справу розглядати за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує,просить їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач визнав позов в підготовчому засіданні.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, доводи відповідача, заслухавши показання свідків, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2016 року по 14 червня 2019 року, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2019 року.

Згідно Свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого 28.08.2017 року, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько - ОСОБА_2 (відповідач), мати - ОСОБА_1 (позивачка).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Миколаєва від 12.12.2019 року визначено спосіб та порядок спілкування ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 в присутності матері: кожної неділі з 11.00 год. до 13.00 год. за місцем проживання матері або у місцях дозвілля та відпочинку; в день народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_1, в святкові дні - Різдво, Пасха, Новий рік - з 11.00 до 13.00 за місцем проживання матері або у місцях дозвілля та відпочинку з попереднім повідомленням матері.

Відповідач має заборгованість зі сплати аліментів станом на жовтень 2020 року в розмірі 16 413,00 грн., що підтверджується Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданим державним виконавцем Хмельницькою Ю.О.

Довідкою про склад сім`ї від 02.10.2020 року, виданою Воскресенською селищною радою, підтверджується, що ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 , разом із братом, матір`ю та сином - ОСОБА_3 .

Житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивачки, що підтверджується Свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок від 20 листопада 1992 року, на підставі рішення виконкому Воскресенської селищної ради народних депутатів № 41 від 16 жовтня 1992 року.

Згідно з довідкою, виданою 08.10.2020 року директором ТОВ «Єврокомунсервіс», ОСОБА_1 працює на посаді бухгалтера із посадовим окладом в розмірі 8000,00 грн.

Згідно з характеристиками з місця роботи та Воскресенської селищної ради, ОСОБА_1 характеризується позитивно, жодних скарг щодо неї не надходило, претензій та нарікань немає.

Згідно з актами обстеження умов проживання, складеними комісією Воскресенської селищної ради, від 31.07.2019 року та від 17.02.2021 року, комісія вважає умови проживання ОСОБА_1 та її сина задовільними, перешкод для проживання дитини немає.

Згідно з Висновком оцінки потреб сім`ї від 31.07.2019 року, складеним представниками Воскресенської селищної ради, мати, ОСОБА_1 , у повному обсязі задовольняє потреби дитини згідно її віку.

Довідкою КП «Вітовський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 22.10.2020 року підтверджується, що у ОСОБА_3 діагностовано затримку мовного розвитку.

Згідно з Висновком Миколаївської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування про визначення місця проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.06.2021 року, Миколаївська районна державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 разом із його матір`ю, ОСОБА_1 .

За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок), органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад.

В пункті 72 Порядку вказано, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з Висновком Миколаївської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування про визначення місця проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.06.2021 року, Миколаївська районна державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 разом із його матір`ю, ОСОБА_1 .

У суду немає підстав вважати, що указаний висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим чи суперечить інтересам дитини.

Нормою ч. 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Малолітній ОСОБА_3 на час пред`явлення позовів до суду не досяг десяти років, його батьки мешкають окремо.

Згідно ст. 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Нормами ч. 1, ч. 2 ст. 161 цього Кодексу передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ст. ст. 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Зважаючи на вік дитини, ураховуючи те, що участь малолітньої дитини у розгляді справи про визначення її місця проживання може негативно позначитись на її психоемоційному стані, а тому, виходячи з інтересів дитини, суд не викликав сина сторін для участі у судовому засіданні. Відтак, суд вирішує спір між сторонами про визначення місця проживання їх сина ОСОБА_3 виключно на підставі доказів, наданих сторонами, та їх пояснень.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, встановлено: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення».

В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».

Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносини між ними, така ситуація в їх особистих відносинахне дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їхньої дитини, що стало підставою для подачі позову до суду.

При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Так, позивачка вважає, що визначення місця проживання малолітнього сина разом з нею відповідатиме його інтересам, оскільки позивачка має можливість забезпечити сину належні умови проживання, повного мірою займатися вихованням дитини. Разом з тим, позивачка не чинить та не чинитиме жодних перешкод для спілкування батька з сином і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлення піклування батька.

В той же час, батько дитини не надав суду доказів того, що він має стабільний заробіток, якого вистачатиме для утримання дитини та ухиляється від виплати аліментів на утримання свого сина.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), відступаючи від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд має керуватися найкращими інтересами дитини. Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким із батьків дитина буде проживати.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), 90 , Ignaccolo-Zenide, 94, Plaza v. Poland , № 18830/07, 71, 25 січня 2011 року, І Manic, 102 ).

Визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що саме матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, вона приділяє сину свою увагу, піклується про його всебічний розвиток, і батько не заперечує проти задоволення позову, суд, виходячи із найкращих інтересів дитини, встановивши, що ОСОБА_3 вже досить тривалий час проживає разом із мамою, яка постійно піклується про дитину, турбується про його здоров`я, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; суд вважає, що визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 з матір`ю максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд враховує якнайкращі інтереси дитини, яка проживає в атмосфері любові, турботи, захисту, і змінювати місце проживання вагомих підстав немає.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, суд дійшов висновку, що заявлені зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду, та слід визначити місце проживання дитини на даний час разом з матір`ю.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до положень ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З врахуванням вищевиклдаеного, підстав для не прийняття судом визнання відповідачем позову - судом не встановлено.

За такого, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача за зустрічним позовом слід стягнути судовий збір на користь позивачки, а судові витрати за первісним позовом відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.7,10,12,81,89,258-259,263-265,268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Миколаївська районна державна адміністрація в особі Органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини, - задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 840,80 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ О. А. ГУДЕНКО