Провадження № 4-с/161/95/21
У Х В А Л А

02 грудня 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

при секретарі Юхим А.О.

представників скаржника

(в режимі відеоконференцзв`язку) Федак О.М.,Ясакової О.С.

представника стягувачів

(в режимі відеоконференцзв`язку) Ільків М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», Регіональна філія «Львівська залізниця» на рішення та дії заступника начальника відділу Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни, -

В С Т А Н О В И В:

Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» звернулася до суду з вищевказаною скаргою.

Скарга обґрунтована тим, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2020 частково задоволено цивільний позов потерпілих ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування завданої моральної шкоди та витрат на правову допомогу, а саме стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500000,00 грн. та 10000,00 грн. витрат на правову допомогу та на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 500000,00 грн. та 10000,00 грн. Зазначає, що АТ «Українська залізниця» вирок суду в частині цивільних позовів виконано в добровільному порядку. Відповідно 16.06.2021 на користь ОСОБА_1 сплачено 407180,00 грн. моральної шкоди, 85680,00 грн. податок на доходи з фізичних осіб із моральної шкоди та 7140,00 грн. військовий збір із моральної шкоди, а також 10000,00 грн. відшкодування витрат на правову допомогу, разом 510000,00 грн. Такі ж виплати сплачено на користь ОСОБА_2 .

Всупереч наведеного, 02.09.2021 АТ «Українська залізниця» отримало постанову про відкриття виконавчих проваджень від 30.08.2021 № 66647249 та № 66647027 про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 500000,00 грн. кожному. 31.08.2021 Печерським ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) стягнуто з АТ «Українська залізниця`у ВП № 66647249 кошти в сумі 102478,00 грн. (92820,00 грн. моральної шкоди, 9282,00 грн. виконавчого збору та 376 грн. витрат виконавчого провадження та у ВП № 66647027 кошти у сумі 102478,00 грн. (92820,00 грн. моральної шкоди, 9282,00 грн. виконавчого збору та 376 грн. витрат виконавчого провадження).

Зазначає, що АТ «Українська залізниця» не погоджується із діями Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зокрема щодо відкриття виконавчих проваджень № 66647249 та № 66647027, вважає їх протиправними та такими, що вчинені з грубим порушенням норм закону, оскільки АТ «Українська залізниця» в добровільному порядку виконала судове рішення, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

Окрім викладеного, вважає, що державним виконавцем порушено вимоги ч. 1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки оскаржувані постанови про відкриття виконавчого провадження отримані боржником лише 02.09.2021, а стягнення коштів з АТ «Українська залізниця» відбулося 31.08.2021.

Посилаючись на викладене, скаржник просить суд, визнати неправомірними дії Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень № 66647027 та № 66647249 та скасувати постанови Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчих проваджень № 66647027 та № 66647249 та зобов`язати суб`єкт оскарження повернути АТ «Українська залізниця» кошти стягнуті на користь стягувачів у сумі 92820,00 грн. кожному.

Ухвалою судді від 16.09.2021 прийнято та призначено скаргу до розгляду.

Від Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов відзив у якому державний виконавець зазначає, що виконавчі провадження № 66647027 та № 6664724 щодо примусового виконання виконавчих листів у справі № 161/16011/20, входять до складу зведеного виконавчого провадження № 53314543. Зазначає, що у виконавчих листах не зазначено інформації про необхідність проведення боржником вирахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, а тому просить у задоволенні скарги відмовити.

Від представника АТ «Українська залізниця» надійшли додаткові пояснення, з яких вбачається, що 23.05.2020 набрали чинності зміни до ПК України, так до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: сум, що за рішенням суду спрямовується на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Регіональна філія «Львівська залізниця» відповідно до ПК України є Податковим агентом та згідно ст. 14.1.180 ПК України зобов`язано сплачувати податок до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі. Оскільки суми, які підлягають стягненню за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2020, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, то така моральна шкода підлягає оподаткуванню. Відтак, вирок суду виконано ними в добровільному порядку, а тому дії державного виконавця щодо примусового виконання вироку та стягнення з АТ «Українська залізниця» коштів є незаконними.

В судовому засіданні представники скаржника, скаргу підтримали з підстав, викладених у ній, просили суд скаргу задовольнити.

Представник стягувачів заперечив щодо задоволення скарги.

Представник суб`єкта оскарження в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про місце, час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином. У поданому відзиві просив розгляд справи проводити у його відсутності та відмовити у задоволені скарги.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені письмові докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив наступне.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2020 цивільний позов потерпілих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування завданої моральної шкоди та витрат на правову допомогу задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500000,00 грн. та 10000,00 грн. витрат на правову допомогу та на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 500000,00 грн. та 10000,00 грн.

Зазначеним вирок встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внаслідок смерті їх сина ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок отримання тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення, отриманих внаслідок наїзду на нього транспортного засобу марки «ГАЗ-3307 ФУА» р.г. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 , який на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди 05.09.2020 перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», було завдано моральну шкоду.

Ухвалю Волинського апеляційного суду від 11.05.2021, вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2020 залишено без змін.

За заявою стягувачів, Луцьким міськрайонним судом Волинської області було видано виконавчі листи.

16.06.2021 боржником АТ «Українська залізниця» стягувачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перераховано грошові кошти в розмірі 407180,00 грн. моральної шкоди, а також 10000,00 грн. відшкодування витрат на правову допомогу кожному. Грошові кошти в розмірі 85680,00 грн. податок на доходи з фізичних осіб із моральної шкоди та 7140,00 грн. військовий збір із моральної шкоди щодо кожного стягувача були перераховані боржником, як податковим агентом.

Судом встановлено, 30.08.2021 заступником начальника відділу Печерським ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень № 66647249 та № 66647027 про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 500000,00 грн. кожному.

31.08.2021 Печерським ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) стягнуто з АТ «Українська залізниця`у ВП № 66647249 кошти в сумі 102478,00 грн. (92820,00 грн. моральної шкоди, 9282,00 грн. виконавчого збору та 376 грн. витрат виконавчого провадження та у ВП № 66647027 кошти у сумі 102478,00 грн. (92820,00 грн. моральної шкоди, 9282,00 грн. виконавчого збору та 376 грн. витрат виконавчого провадження).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Право на виконання судового рішення є частиною більш загального права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, статтею 19 Конституції України гарантовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тому, держава, гарантуючи право на виконання судового рішення повинна вживати передбачених для цього законом заходів і у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Судом встановлено, що АТ «Українська залізниця» при сплаті податків до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, на підставі ст. 14.1.180 ПК України, керувалося тим, що суми, які підлягають стягненню за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2020, перевищують чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, відповідно до змін в ПК України від 23.05.2021. Крім цього, вирок суду не містить посилання на те, що завдана стягувача шкода є шкодою, завданою їм у зв`язку з заподіянням шкоди життю та здоров`ю.

З такими твердження, суд погодитися не може, з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Зі змісту чинного цивільного законодавства випливає, що шкода, завдана життю фізичної особи, може мати майновий (матеріальний) та немайновий характер.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди.

Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що завдана боржником шкода є шкодою завданою стягувачам у зв`язку з заподіянням шкоди життю та здоров`ю, а тому стягнута на підставі вироку суду, сума моральної шкоди завданої смертю фізичної особи, не підлягає оподаткуванню.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 180/683/13-ц, відповідно до якої суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що оскільки виконується рішення суду про стягнення на користь потерпілого відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодження здоров`я, тому стягнута на підставі рішення суду сума не підлягає оподаткуванню.

Законом України «Про внесення змін до ПК України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16.01.2020 підпункт "а" підпункту 164.2.14 доповнено словами "а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом". Вказаний закон набрав чинності 23.05.2020.

Зі змісту підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України вбачається, що з часу набрання чинності ПК України дохід у вигляді відшкодування немайнової (моральної) шкоди завжди включався до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку. Винятком були суми, що за рішенням суду спрямовувалися на відшкодування: 1) збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) шкоди життю та здоров`ю.

Після внесення змін до ПК України на підставі вищевказаного Закону перелік таких винятків був доповнений і до винятків стали відноситися також суми, що раніше включалися до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, але з 23.05.2020 року були виключені, а саме: суми моральної шкоди, які стягуються на підставі рішення суду, в розмірі меншому, ніж чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Водночас не має підстав вважати, стягнення моральної шкоди у нашому випадку, слід віднести до доповненого підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України на підставі вищевказаного Закону були внесенні зміни щодо визначення сум, які спрямовуються на відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю, яка може бути як майновою так і немайновою (моральною), адже, в цій частині норми ПК України не змінювалися, а застосування сполучника «а також» є свідченням того, що перелік був доповнений новою нормою, яка не змінює зміст інших складових частин підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Оскільки вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2020, який набрав законної сили, стягнуто моральну шкоду завдану стягувачам у зв`язку з заподіянням шкоди життю та здоров`ю, а саме смертю фізичної особи, то така сума не підлягає оподаткуванню.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що докази скаржника є безпідставними, а вирок суду не виконаним в повному обсязі, тому у задоволенні скарги, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 447-452 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця», Регіональна філія «Львівська залізниця» на рішення та дії заступника начальника відділу Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду небула вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Л.В. Івасюта