Справа №351/1650/18
Номер провадження №2/351/46/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Собка В.М. ,

секретар Нагірняк В.М.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Снятині справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів борг за договором позики, мотивуючи тим, що 24 квітня 2015 року відповідачі по справі отримали від позивача 750000,00 грн., які зобов`язалися повернути до 01 серпня 2015 року, про що написали розписку. Позивач неодноразово звертався до відповідачів з проханням повернути кошти, однак вони на даний час кошти не повернули і повертати не мають наміру. Станом на день подачі позову 31.07.2018 відповідачі заборгували позивачу 750000,00 грн. основного боргу. При цьому, згідно проведеного розрахунку пені за останній рік, виходячи з облікової ставки НБУ, розмір пені становить 113084,25 грн. 3% річних від суми боргу становлять 67500,00 грн., інфляція за весь період прострочення платежу становить 1209127,72 грн., що складається із: 278543,47 грн.. Таким чином загальна сума заборгованості станом на 31.07.2018 становить 750000,00 грн.(основний борг тіло кредиту) + 278543,47 грн. (інфляційне збільшення боргу) + 67500,00 грн. (3% річних) + 113084,25 грн. (пеня на 1 рік). Зважаючи на те, що борг на даний час не повернуто позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з відповідачів кошти в сумі 1209127,72 грн. та судові витрати в сумі 8810,00 грн.

Представник позивача, адвокат Марикот Г.А. подала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задоволити, справу просила розглядати без участі позивача та його представника.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Петричка О.Є. подав до суду заяву, у якій зазначив, що проти задоволення позову заперечує повністю, посилаючись на те, що до матеріалів справи долучено лише не завірену копію розписки, зміст якої не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачами цих грошових коштів, при цьому позивачем не долучено доказів передачі коштів відповідачам, а відповідачка ОСОБА_2 стверджує, що кошти у сумі 750000,00 грн. від ОСОБА_1 24 квітня 2015 року не отримувала, а у 2010 році брала у нього певну суму у валюті в борг, який протягом трьох років погасила у більшій частині. Крім того представник відповідачки зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні докази розрахунку суми інфляції. При цьому представник відповідачки посилається на те, що у правовідносинах щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність, передбачена ч.2 ст.258 ЦК України в один рік.

Таким чином представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Петричка О.Є. просив у задоволенні позову відмовити, справу просив розглядати без участі відповідачки та її представника.

Суд дослідивши матеріали справи, аналізуючи обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме позов задоволити у частині стягнення боргу із ОСОБА_2 , суд прийшов до такого висновку виходячи із таких міркувань:

- із розписки від 24.04.2015 слідує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали у ОСОБА_1 кошти в сумі 750000,00 грн., які зобов`язалися повернути до 01 серпня 2015 року (а.с. 7);

- згідно розрахунку 3% річних період розрахунку з 01.08.2015 по 31.07.2018, на час подачі позову сума боргу становить 1028543,47 грн., з яких 750000,00 грн., основна сума боргу та інфляційне збільшення боргу 278543,47 грн. (а.с. 8-9);

- згідно із ухвалою Снятинського районного суду від 26.02.2020 відповідача ОСОБА_3 виключено з числа відповідачів (а.с. 64).

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у якій зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Як вбачається з висновків постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позикодавець має право вимоги до позичальника на повернення йому суми боргу за розпискою за наявності у нього оригіналу розписки підписаної позичальником.

В той же час, позичальник свої зобов`язання не виконав, борг в обумовлений строк не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки про отримання позичальником коштів.

При цьому посилання представника відповідача на те, що у матеріалах справи міститься лише копія розписки, суд розцінює критично, оскільки позивачем у судовому засіданні суду був представлений оригінал розписки від 24.04.2012, написаний власноручно ОСОБА_2 , та підписаний нею.

У відповідності до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Крім того відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Таким чином за прострочене виконання зобов`язань боржник повинен відшкодувати і 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на суму основного боргу.

При цьому суд розцінює критично посилання представника на те, що позивачем не надано належних доказів розрахунку 3% річних та інфляційних витрат, оскільки до позовної заяви долучений повний та грунтовний розрахунок 3% річних та інфляційних витрат (а.с. 8-9).

Крім того посилання представника відповідача про застосування спеціальної позовної давності є безпідставними, оскільки відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), а вимога про стягнення 3% річних та інфляційних витрат по своїй суті не є штрафом чи пенею, тобто не є неустойкою, а тому до такої вимоги застосовується загальна позовна давність у три роки, передбачена ст.257 ЦК України, термін якої станом на день подачі позову 31.07.2018 не закінчився, а також позивач заявив вимогу про стягнення пені лише за один рік прострочки виплати боргу, отже термін позовної давності у даному випадку не порушено.

За таких обставин суд вважає, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення, оскільки відповідачка ОСОБА_2 не виконала взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення позики, а тому з неї слід стягнути 1209127,72 грн.

При цьому враховуючи, що ОСОБА_3 виключено з числа відповідачів, позовні вимоги щодо нього не підлягають задоволенню.

Також у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в сумі 8810,00 грн.

На підставі ст.ст. 11, 202, 207, 257, 258, 509, 524, 526, 549, 533-535, 551, 554, 610, 625, 1048, 1054 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1209127 (один мільйон двісті дев`ять тисяч сто двадцять сім) грн. 72 коп. боргу за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8810,00 (вісім тисяч вісімсот десять) грн. судових витрат.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: В.М.Собко