РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/3958/20

Провадження № 22-ц/4815/564/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.,

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2020 у складі судді Кушнір Н. В., ухвалене в м. Рівне, повний текст рішення складено 25 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що є власником в порядку спадкування за заповітом житлового будинку по АДРЕСА_1 . Відповідач у справі її колишній чоловік, який в цьому будинку зареєстрований. Реєстрація відповідача створює їй перешкоди у вільному користуванні її помешканням, а тому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком.

Заочним рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок суду про те, що вона не набула права власності на будинок, а тому не є ообою, чиї права порушені в цьому спорі. Пояснює, що будинок по АДРЕСА_1 належав її матері, з якою вона разом проживала до смерті останньої, та успадкувала його за заповітом. Доводить, що її право власності на вказаний будинок підтверджується технічним паспортом на нього, свідоцтвом про право особистої приватної власності на домоволодіння від 20.11.1987р. на ім`я її матері, заповітом від 16.02.1988р. на її ім`я, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.11.2020 індексний номер 231240583. Зауважує, що право на звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням має не лише власник цього житла, але і члени його сім`ї та вказує, що була членом сім`ї попереднього власника своєї матері. Покликається на ст. 156, 106 ЖК УРСР, за положеннями яких стороною позивача у цій категорії справ мають право виступати як власник житлового приміщення, так і члени його сім`ї, які користуються житловою площею на постійній основі. Зазначає, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі до 10.03.1993 року, і після його розірвання відповідач продовжував проживати в цьому будинку із реєстрацією за вказаною ОСОБА_3 до початку 2011 року. Додає, що з початку 2011 року його місце перебування ні їй, ні її сім`ї невідоме, оскільки він залишив місце проживання, зник у невідомому напрямку, а звернення до органів поліції із заявою про зникнення особи результатів не дали. З огляду на те, що відповідач понад 9 років не проживає за адресою реєстрації, і відповідно не оплачує комунальні послуги, послуги за користування житлом, не здійснює в ньому ремонту, не користується ним, не бере участі у спільному побуті, не є членом її сім`ї, він вважається таким, що втратив право користування ним. Стверджує, що місцевий суд належним чином не встановив цих обставин, не перевірив доказів, які підтверджують її право на звернення з таким позовом, та ухвалив помилкове рішення, яке вона просить скасувати, її позовні вимоги задовольнити їх у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, в силу положень ст. 405 ЦК України, виключно власник майна має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом звернення до суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Оскільки у позивачки відсутній правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності чи свідоцтво про право на спадщину, то вона не набула права звернення до суду за захистом своїх прав у такий спосіб, адже її право власності не порушується.

Судом встановлено: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі до 10 березня 1993 року, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 від 10.03.1993 року.

ОСОБА_1 проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 . За цією адресою зареєстрований відповідач (колишній чоловік позивача), що підтверджується відповіддю з органу реєстрації місця проживання.

Свої вимоги до суду про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , позивачка мотивувала тим, що він з 2011 року у будинку не проживає, не є членом її сім`ї, ніяких витрат по утриманню будинку не несе.

Своє право на звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала наявністю у неї права власності на житловий будинок посилаючись на Свідоцтво про право власності на домоволодіння, видане на ім`я ОСОБА_4 , технічний паспорт на будинок, де власником зазначено ОСОБА_4 та на заповіт, складений ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 .

Будь-яких інших документів, що підтверджували б право власності позивачки на житловий будинок по АДРЕСА_1 до суду першої інстанції не надано.

Припинення права користування врегульовано положеннями ст.405 ЦК України, де зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції прийшов до висновку, що власник житла має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які не проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 долучила витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.11.2020 індексний номер 231240583. З Витягу вбачається, що право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 набула як спадкове майно за заповітом після звернення з позовом до суду. Тому, у суду першої інстанції не було правових підстав для висновку, що позивачка є власником будинку.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апеляційної скарги, про те, що матеріали справи містять достатньо доказів для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком.

Позичачка посилається на те, що відповідач більше 11 років у будинку не проживає. Разом з тим, у позовній заяві вона вказує місце проживання відповідача АДРЕСА_1 .

До суду повернулось поштове повідомлення про вручення особисто ОСОБА_2 повістки 23.03.2021 року. Окрім цього, представник позивачки у судовому засіданні апеляційного суду в поясненнях припустив вирогідність того,що ОСОБА_2 помер. Такі обставини спростовують твердження позивача, що відповідач вибув із спірного будинку і проживає в іншому місці.

Визначальним у доведеності законності позовних вимог є правила статей 12 та 13 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи те, що позивачка не надала жодного доказу на обґрунтування позовних вимог та аргументів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду слід без змін.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2021 року.

Головуючий Н. М. Ковальчук

Судді: С. В. Хилевич

С. В. Боймиструк