Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 554/10131/18

провадження № 61-13150св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

треті особи: Національний банк України, Інспекція з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Кузнєцової О. Ю., Обідіної О. І., та касаційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року у складі судді Чуванової А. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Кузнєцової О. Ю., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк», банк) про захист прав споживача, визнання дій ПАТ «Акцент-Банк» протиправними.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що по рекомендації працівника ПАТ «Акцент-Банк» 23 грудня 2015 року вона підписала заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, згідно з умовами якого отримала від ПАТ «Акцент-Банк» у платне користування автомобіль марки «Toyota», модель «RAV4», рік випуску 2015, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та зобов`язалася сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу.

Вказаний автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності ПАТ «Акцент-Банк».

Також згідно з умовами договору фінансового лізингу, з метою виконання зобов`язань за кредитним (лізинговим) договором, вона оформила договір добровільно страхування наземного транспорту у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі - ПрАТ «СК «Інгосстрах»), згідно з умовами якого автомобіль був застрахований на суму 850 000,00 грн. Вигодонабувачем згідно з договором страхування є ПАТ «Акцент-Банк». Всі страхові внески сплачувались за її рахунок та додавались до щомісячних виплат, які вона належним чином виконувала згідно з умовами договору фінансового лізингу.

07 липня 2018 року під час ДТП автомобіль був суттєво пошкоджений та вже непридатний до експлуатації. Така пригода є страховим випадком. Зазначала, що згідно із пунктом 2.8.2.8.1 договору фінансового лізингу подією дефолту вважається, зокрема, випадок, якщо предмет лізингу знищений, пошкоджений і не може бути відновлений. Але, всупереч умов договору, банк у десятиденний строк не надіслав їй повідомлення про дефолт та продовжував вимагати з неї кошти на щомісячні внески за користування предметом лізингу.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визнати заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року № АВ00А-50130076 недійсною, а договір фінансового лізингу нікчемним; застосувати наслідки недійсності до нікчемного договору між нею та ПАТ «Акцент-Банк»; витребувати з ПАТ «Акцент-Банк» різницю коштів, сплачених нею та ПрАТ «СК «Інгосстрах» за автомобіль марки «Toyota», модель «RAV4», рік випуску - 2015, реєстраційний номер НОМЕР_2 (офіційна вартість якого складає 850 000,00 грн) та повернути їй ці кошти як наслідок недійсності нікчемного договору фінансового лізингу.

Короткий зміст судових рішень

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року № АВ00А-50130076.

Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачені за договором фінансового лізингу кошти у сумі 690 734,32 грн.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ПАТ «Акцент-Банк» автомобіль марки «Toyota», модель «RAV4», рік випуску - 2015.

У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у письмовій формі договір фінансового лізингу з узгодженням всіх його істотних умов між сторонами не укладався та не був нотаріально посвідчений, а заява позивача про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу не може замінювати собою укладений у письмовій формі договір.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, банк подав апеляційну скаргу, у якій просив зменшити суму коштів, яка стягнута з банку на користь ОСОБА_1 , з 690 734,32 грн до 172 736,92 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 червня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Акцент-Банк» залишено без задоволення, заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір є нікчемним з моменту його укладення, а тому вимоги про повернення майна, переданого на виконання нікчемного правочину, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру грошових коштів, сплачених позивачем на виконання умов договору, не заслуговують на увагу.

У липні 2019 року АТ «Акцент-Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просило змінити рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині розміру грошових коштів, стягнутих з АТ «Акцент-Банк» на користь позивача.

Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року касаційну скаргу АТ «Акцент-Банк» задоволено частково.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 червня 2019 року в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року № АВ00А-50130076 скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання нікчемним договору фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року № АВ00А-50130076 відмовлено.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 12 червня 2019 року скасовано в частині стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачених за договором фінансового лізингу 690 734,32 грн, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-12118св19).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Акцент Банк» задоволено частково.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року змінено в частині стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачених за договором фінансового лізингу 690 734,32 грн, ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачені за договором фінансового лізингу кошти у розмірі 540 438,35 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачених за договором фінансового лізингу 690 734,32 грн, апеляційний суд, установивши, що ОСОБА_1 користувалась автомобілем з 23 грудня 2015 року по 07 липня 2018 року, тобто до моменту ДТП, сума винагороди за користування предметом лізингу за вказаний період становить 150 295,97 грн, а позивач сплатила банку 690 734,32 грн за користування предметом лізингу, дійшов висновку про те, що з ПАТ «Акцент-Банк» підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 сплачені за договором фінансового лізингу кошти у розмірі 540 438,35 грн.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів

У серпні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення її вимоги про стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» на її користь 690 734,32 грн.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що договор фінансового лізингу є нікчемним, а тому він є недійсним разом із усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Отже, зменшення суми, яку банк має сплатити їй, з 690 734,32 грн до 540 438,35 грн (у розмірі 150 295,97 грн як винагорода за користуванням майном) є безпідставним, оскільки вказана винагорода нарахована неправомірно.

Також апеляційний суд не дослідив той факт, що вона 17 жовтня 2018 року повністю виплатила всі платежі за договором фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року, загалом сплатила 1 540 734,32 грн, із яких 850 000,00 грн - вартість автомобіля. Сума 690 734,32 грн є різницею коштів, сплачених нею за договором лізингу у період з 08 лютого 2016 року до 17 жовтня 2018 року, за винятком вартості автомобіля, а не загалом сумою виплат до настання страхового випадку 07 липня 2018 року.

Також апеляційний суд не взяв до уваги, що вона щомісячно сплачувала банку страхові внески на автомобіль у розмірі 5 000,00 грн.

Згідно з умовами договору добровільного страхування наземного транспорту від 08 лютого 2016 року страхова компанія мала виплатити банку страхове відшкодування у розмірі 595 000,00 грн, однак виплатила лише 144 146,52 грн, а банк не пред`явив претензій до страхової компанії.

Банк не виконав жодного пункту договору та жодного зобов`язання, пов`язаного з подією дефолту, а саме: їй не був наданий інший автомобіль на заміну повністю знищеного у ДТП, банк не зупинив нарахування виплат із щомісячних платежів у зв`язку з настанням дефолту та змусив її повністю розрахуватись за договором лізингу.

Також апеляційний суд розглянув справу без її участі та її представника, не врахував її заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з її перебуванням на лікарняному.

Підставами касаційного оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 27 червня 2018 року у справі № 340/196/17 (провадження № 61-30199св18), від 21 березня 2019 року у справі № 148/159/17 (провадження № 61-25725св19), від 22 липня 2019 року у справі № 728/150/17 (провадження № 61-24387св18), від 29 липня 2019 року у справі № 547/1220/16-ц (провадження № 61-36246св18).

У вересні 2020 року АТ «Акцент-Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга АТ «Акцент-Банк» мотивована тим, що суд апеляційної інстанції під час нового розгляду не виконав вказівок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 червня 2020 року, а саме щодо встановлення період часу, протягом якого позивач користувалась автомобілем.

Починаючи з 23 грудня 2015 року до листопада 2018 року позивач користувалась автомобілем, а з листопада 2018 року стала його власником.

Згідно з ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2019 року у справі № 554/10131/18 у вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про визнання виконавчого провадження, яким її зобов`язано повернути банку автомобіль, таким, що не підлягає виконанню, оскільки автомобіль їй не належить.

Апеляційний суд не врахував, що станом на 10 серпня 2020 року позивач не повернула банку автомобіль, який є предметом лізингу, та не з`ясував, коли позивач розпорядилась спірним автомобілем та продала його.

Зазначене має важливе значення для встановлення періоду користування позивачем автомобілем.

Отже, апеляційний суд неправильно встановив період користування позивачем автомобілем.

Також апеляційний суд неправильно визначив суму плати за користування предметом лізингу, не обґрунтував її розмір, не навів розрахунок, разом із тим, згідно з розрахунком, здійсненим банком, сума плати за користування предметом лізингу за період з грудня 2015 року до липня 2018 року становить 426 837,42 грн, а не 150 295,97, як помилково вважав апеляційний суд.

Крім того, враховуючи те, що предмет лізингу за нікчемним правочином позивач не повернула банку, то період користування предметом лізингу складає з грудня 2015 року по серпень 2020 року, а плата за користування предметом лізингу становить 649 616,09 грн, а тому сума, яка отримана банком за нікчемним правочином та підлягає поверненню позивачу, повинна бути зменшена до 41 118,23 грн (690 734,32 грн -649 616,09 грн).

Підставами касаційного оскарження заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2019 року у справі № 752/9870/15-ц (провадження № 61-18988св18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 288/383/15-ц (провадження № 61-6009св18), від 16 травня 2011 року у справі № 15/147/10 (провадження № 3-38гс11).

Рух касаційних скарг у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Акцент-Банк» на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 грудня 2015 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу № АВ00А-50130076 та отримала предмет лізингу, а саме автомобіль марки «Toyota», модель «RAV4», рік випуску - 2015, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 850 000,00 грн, згідно зі специфікацією та актом приймання-передачі (додаток № 1 до договору фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року № АВ00А-50130076).

Згідно з договором добровільного страхування наземного транспорту від 08 лютого 2016 року № ABH0CPS-16186UA, укладеним між ПрАТ «СК «Інгосстрах» та ПАТ «Акцент-Банк», автомобіль марки «Toyota», модель «RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , був застрахований на суму 850 000,00 грн, вигодонабувачем згідно з договором страхування є ПАТ «Акцент-Банк».

19 липня 2018 року складено страховий акт, згідно з яким описана подія є страховою, класифікується як ДТП. До виплати ПАТ «Акцент-Банк» встановлене страхове відшкодування у розмірі 144 146,52 грн.

Згідно з платіжним дорученням від 23 липня 2018 року № 1031011 платник ПрАТ «СК «Інгосстрах» виплатило ПАТ «Акцент-Банк» страхове відшкодування у розмірі 144 146,52 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Перевіряючи доводи касаційних скарг щодо стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачених коштів за договором фінансового лізингу, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 («Лізинг») глави 58 («Найм (оренда»)) ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи аналіз норм чинного цивільного законодавства України, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.

Як визначено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у цій справі, договір фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року № АВ00А-50130076, що укладений між сторонами, є нікчемним.

Відповідно до статті 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Згідно зі статтею 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем, як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

У частині положень щодо надання об`єкта лізингу у користування на правовідносини, зокрема щодо оплати за це, поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

У справі, яка переглядається, судами установлено, що з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин ОСОБА_1 користувалася предметом лізингу, який належить на праві власності АТ «Акцент-Банк».

За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

У справі, яка переглядається, судами установлено, що ОСОБА_1 перерахувала банку 690 734,32 грн, зокрема, щомісяця сплачувала платежі за користування предметом лізингу згідно з графіком сплати лізингових платежів, до складу якого входило: відшкодування частини вартості предмета лізингу, винагорода за користування предметом лізингу, винагорода за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу, страхування предмету лізингу, загальний лізинговий платіж.

Факт сплати ОСОБА_1 саме цієї суми не оспорюється сторонами та підтверджується також долученими до матеріалів справи квитанціями.

Згідно з договором фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року № АВ00А-50130076 сторони погодили плату за користування автомобілем.

Додаток № 2 вищевказаного договору фінансового лізингу містить розділ «Винагорода за користування предметом лізингу» (що складає 31 % на рік).

Згідно з частиною п`ятою статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Скасовуючи постанову апеляційного суду в частині стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачених за договором фінансового лізингу 690 734,32 грн, Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року зазначив, що суд не встановив, протягом якого періоду позивач користувалась автомобілем - предметом договору лізингу, який розмір коштів вона мала заплатити за весь час користування предметом лізингу.

Під час нового розгляду суд апеляційної інстанції установив, що ОСОБА_1 користувалась автомобілем марки «Toyota», модель «RAV4», у період з 23 грудня 2015 року до 07 липня 2018 року (до моменту ДТП, коли предмет лізінгу було повністю знищено та вартість його відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість КТЗ), сума винагороди за який становить 150 295,97 грн.

Установивши, що позивач сплатила банку 690 734,32 грн за користування предметом лізингу, та взявши до уваги час користування автомобілем, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачених за договором фінансового лізингу коштів у розмірі 540 438,35 грн (690 734,32 грн - 150 295,97 грн).

Посилання ОСОБА_1 як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 27 червня 2018 року у справі № 340/196/17 (провадження № 61-30199св18), від 21 березня 2019 року у справі № 148/159/17 (провадження № 61-25725св19), від 22 липня 2019 року у справі № 728/150/17 (провадження № 61-24387св18), від 29 липня 2019 року у справі № 547/1220/16-ц (провадження № 61-36246св18), не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.

Також не заслуговують на увагу посилання АТ «Акцент-Банк» як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2019 року у справі № 752/9870/15-ц (провадження № 61-18988св18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 288/383/15-ц (провадження № 61-6009св18) та у постанові Верховного Суду України від 16 травня 2011 року у справі № 15/147/10 (провадження № 3-38гс11), оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.

Доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк» про те, що суд апеляційної інстанції неправильно встановив період користування позивачем автомобілем та, відповідно, розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до незгоди заявників з висновками суду стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів, незгоди заявників з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду, що в силу статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Також є безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд порушив її право на участь у судовому засіданні, з огляду на таке.

Так, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 02 липня 2020 року справу призначено до розгляду на 27 липня 2020 року.

27 липня 2020 року адвокат ОСОБА_1 - Ковжога О. І. подав до суду клопотання про перенесення розгляду справи, яка призначена на 27 липня 2020 року.

У судове засідання, призначене на 27 липня 2020 року, сторони не з`явились, розгляд справи відкладений на 10 серпня 2020 року.

06 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 10 серпня 2020 року, на іншу дату у зв`язку з перебуванням її на лікарняному.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач та його представник повторно не з`явилися у судове засідання, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, та правомірно врахувавши думку представника відповідача, 10 серпня 2020 року розглянув спір по суті.

Доказів обмеження ОСОБА_1 у здійсненні процесуальних прав, що мали наслідком перешкоди у доступі до правосуддя, матеріли справи не містять.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Доводи АТ «Акцент-Банк» про те, що суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_1 продала автомобіль, який зобов`язана повернути банку, не є підставою для скасування постанови апеляційного суду, оскільки постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції справу в частині стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачених за договором фінансового лізингу 690 734,32 грн та лише у цій частині справа переглядалась апеляційним судом.

Разом із цим, АТ «Акцент-Банк» не позбавлений можливості звернутись до суду з новим позовом з підстав передбачених законом.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року не підлягає перегляду в касаційному порядку, оскільки в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року № АВ00А-50130076 скасовано постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року та відмовлено у задоволенні цих вимог, в частині стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачених за договором фінансового лізингу 690 734,32 грн - справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, а в частині зобов`язання ОСОБА_1 повернути ПАТ «Акцент-Банк» автомобіль марки «Toyota», модель «RAV4», рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось ні АТ «Акцент-Банк», ні ОСОБА_1 , в апеляційному порядку не переглядалось ні під час перегляду рішення суду першої інстанції апеляційний судом 12 червня 2019 року, ні під час перегляду рішення суду першої інстанції апеляційний судом 10 серпня 2020 року. Також рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ОСОБА_1 повернути ПАТ «Акцент-Банк» автомобіль марки «Toyota», модель «RAV4», не оскаржувалось в касаційному порядку, за наслідками якого прийнято постанову Верховного Суду від 03 червня 2020 року.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційні скарги залишаються без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець