Справа № 490/4611/21
н/п 2/490/3581/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сулими В.В., представника відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України - Самарської Т.А., представника відповідача Управління патрульної поліції в Миколаївській області - Руденко А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Управління патрульної поліції в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

15.06.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління патрульної поліції в Миколаївській області, в якій позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_1 : 166100,00 грн. на відшкодування моральної шкоди;

2300,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом адміністративної справи №490/8824/19.

В обґрунтування вимог посилається на те, що 30 вересня 2019 року інспектором Управління патрульної поліції в Миколаївській області лейтенантом поліції Білоконем М.М. стосовно ОСОБА_1 винесено постанову ЕАК №1574179 про притягнення до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, передбаченого ч. 1ст. 121 КУпАП.

Виходячи зі змісту постанови, 30 вересня 2019 року о 22 год 49 хв. по вул. Гагаріна б. 72 водій керував транспортним засобом, у якого у нічний час не працював лівий задній габарит, чим порушив п.31.4.3 ПДР - керування водієм транспортним засобом, що має несправності зовнішніх світових приладів темної пори доби.

На підставі вказаної постанови ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Штраф Позивачем не сплачувався.

08 жовтня 2019 року Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з адміністративною позовною заявою про визнання дій протиправними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва по справі № 490/9924/19 постанову ЕАК №1574179 від 20 вересня 2019 року скасовано. Вказане судове рішення не оскаржувалося та набуло законної сили 17 листопада 2020 року.

Таким чином, Позивач незаконно притягався до адміністративної відповідальності в період з 30 вересня 2021 року (дата винесення постанови про адміністративне правопорушення) до 17 листопада 2020 року (дата набуття законної сили рішення суду про скасування означеної постанови).

У зв`язку зі здійсненням стосовно нього адміністративного провадження, Позивач зазнав моральних страждань. Так, Позивач працює директором ТОВ "Інтел Трак Сервіс". Його діяльність пов`язана з постійними відродженнями, під час тких працівники поліції неодноразово зупиняли його транспортний засіб з метью і ясування причин несплати штрафу. Позивач відчував моральні страждання з приводу необгрунтованого притягнення до адміністративної відповідальності, був змушений витрачати час, захищаючись від несправедливого звинувачення у скоєнні адміністративного правопорушення. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Посилається на правову позицію висловлену Верховним Судом в Постанові від 5 лютого 2020 року по справі № 640/16169/17.

Позивач вважає, що провадження стосовно нього здійснювалося в період з 30 вересня 2019 року (дата винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення та доведення його змісту в порядку, передбаченим ст. 256 КУпАП до Позивача) по 17 листопада 2020 року (дата набуття чинності постанови про скасування постанови. Таким чином строк здійснення провадження стосовно позивача складає 26 місяців і 4 дня.

Розмір мінімальної заробітної плати, в теперішній час, відповідно до ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15 грудня 2020 року складає 6000 грн.

За таких обставин, Позивач вважає, що йому повинна бути відшкодована моральна шкода у розмірі 166100,00 грн.

Крім того, у зв`язку з процедурою адміністративного провадження Позивач поніс витрати на подання йому юридичної допомоги, які підлягають відшкодуванню відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Так, відповідно до вимог Договору про надання правничої допомоги №19 від 3 жовтня 2021 року, витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом адміністративної справи № 490/8824/19 складають 2300 грн.

Також зазначив, що у зв`язку з подачею позову Позивач поніс та очікує понести певні витрати на правничу допомогу. Попередній (орієнтовний) розрахунок витрат складає: Витрати на професійну правничу допомогу (вивчення судової практики, правовий аналіз ситуації, підготовка та відправлення документів) - 8000 грн., та оплата послуг адвоката за участь у судових засіданнях 1000 грн. судодень (одне засідання. Орієнтовно 2 засідання, тобто 2000 грн.). Всього - 10 000 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

16.06.2021 року матеріали справи передано для розгляду судді Саламатіну О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 22.06.2021 року вказану позовну заяву залишено без руху.

01.11.2021 року до канцелярії суду від позивача надійшла заява на виконання вимог вказаної ухвали від 22.06.2021 року.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 01.11.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за вказаним позовом та відкрито провадження у справі.

24 листопада 2021 року представник відповідача Управління патрульної поліції в Миколаївській області - Руденко А.С. направив на адресу суду відзив на позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вказавши, що вимоги позивача є безпідставними, посилаючись на наступне.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження спричиненої йому маральної шкоди, а до твердження його представника, про понесення гр. ОСОБА_1 моральних страждань, слід відноситися критично: «Працівники поліції неодноразово зупиняли його транспортний засіб з метою з`ясування причин несплати штрафу. Позивач відчував моральні страждання з приводу необгрунтованого притягнення до адміністративної відповідальності, був змушений витрачати час. захищаючись від несправедливого звинувачення у скоєнні адміністративного правопорушення».

Допускає, що гр. ОСОБА_1 переживав моральні страждання з приводу необгрунтованого на йогу думку притягнення до адміністративної відповідальності але цей факт є предметом доказуванням. Законом встановлений діючий правовий механізм захисту прав і свобод громадянина. Реалізація захисту свого права в судовому порядку є одним з найвагоміших і визначальних аспектів демократичного суспільства, всебічний і неупереджений розгляд справи по суті дійсно зайняв деякий проміжок часу, але позивач не надав до суду доказів на підтвердження заподіяння йому матеріальних або моральних збитків внаслідок витрачання свого часу саме на оскарження постанови в судовому порядку.

Вважає за необхідне зазначити, що в Рішенні Центрального районного суду міста Миколаєва по справі №490/8824/19 від 05.11.2020 року, дії інспектора Білоконя М. М. як представника суб`єкта владних повноважень при притягненні гр. ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не були кваліфіковані судом як неправомірні (незаконні) чи такі які порушують честь та гідність позивача.

Сам факт наявності судового рішення про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, на яке посилається позивач в обгрунтування позовних вимог не є безумовною підставою вважати, що позивачу спричинено моральну шкоду. Ухвалене судом рішення не знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідачів.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд складі Касаційного цивільного суду в постанові від 29.04.2018 року по справі № 686/4557/18. та постанові Верховного суду від 27.06.2018 по справі № 640/17380/16-ц.

Відповідно до обставин справи, позивач не оскаржував та не визнавав в судовому порядку незаконність дій УПП в Миколаївській області ДПП як Суб`єкту владних повноважень, а одразу звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди. Судове рішення яке б визначало (підтверджувало) незаконність дій державного органу - відсутнє.

Посилання позивача на виокремлені норми з ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є не доречним, оскільки цим Законом наведено вичерпний перелік органів незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) яких було нанесено матеріальну, моральну шкоду. До цих суб`єктів належать: органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Департамент патрульної поліції Національної поліції України як суб`єкт владних повноважень не здійснює жодних з вищезазначених дій.

Правові підстави для застосування статей 15, 16, 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України, які стали підставою для відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

27 грудня 2021 року представниця відповідача Державної казначейської служби України - Самарська Т.А. направила на адресу суду відзив на позов, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вказавши, що вимоги позивача є безпідставними, посилаючись на наступне.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Органи Державної казначейської служби України безпосередньо здійснюють виконання рішень про стягнення коштів розпорядників (бюджетних установ) і одержувачів бюджетних коштів, а також підприємств, установ та організацій, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Абзацом другим пункту 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути, як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

У пунктах 5.4. 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-11 Оце 18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Також, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761 /35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, це орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не виливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем с держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган, чи Держава в особі органу Державної казначейської служби України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)).

Належним відповідачем у цій справі с держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), проте у цій справі Державна казначейська служба України с єдиним відповідачем, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету (постанови Миколаївського апеляційного суду від 15.12.2020 по справі № 482/1178/20 (провадження № 22-ц/812/1939/19), від 26.01.2021 по справі № 487/2002/20 (провадження № 22ц/812/98/21)).

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року по справі № 910/23967/16).

Органи Казначейства при виконанні судових рішень керуються Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок № 845).

Згідно з пунктом 35 Порядку № 845 визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації):

1. шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду;

2. шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень;

3. шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності;

4. різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні;

5. шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

У разі здійснення безспірного списання коштів Державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду (пункт 36 Порядку № 845).

Позивач у позові взагалі не зазначає про правове обґрунтування залучення Державної казначейської служби України до справи в якості Відповідача, а вказує лише Держава Україна в особі Державної казначейської служби України та зазначає в резолютивній частині позову: «Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_1 156800,00грн на відшкодування моральної шкоди, 2300,00грн - витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом адміністративної справи № 490/8824/19 та витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом цієї позовної заяви.

Згідно з Положенням про Казначейство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, основним завданням Казначейства є реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

До повноважень Казначейства не належить представництво Держави Україна в судах.

Підпунктом 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затверджений постановою КМУ від 02.07.2014 № 228, визначено, що основними завданнями Мін`юсту є забезпечення само представництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках передбачених законом, бере участь у справах та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту.

Казначейством жодних прав та інтересів Позивача не порушено, оскільки не вступало у правовідносини з останнім, відтак відповідно до вимог Конституції України, ЦК України, КАС України та інших актів законодавства не може нести відповідальність за дії, завдану Позивачу діями інших суб`єктів.

Наділення органів Казначейства повноваженнями щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з Державного бюджету України, не вказує на безумовний обов`язок останніх нести юридичну відповідальність за діяння держави та створених нею органів.

В свою чергу, Казначейство не завдавало Позивачу жодної майнової шкоди.

Позов повинен бути безпосередньо пред`явлений до органу, що завдав шкоду.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Статтями 2,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, закриття справи про адміністративне правопорушення відповідно до якої до особи було застосовано незаконний адміністративний арешт чи виправні роботи, незаконна конфіскація майна, незаконне накладення штрафу.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Сам факт складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення за частиною першою ст. 172-6 Кодексу України про адміністративне правопорушення не є притягненням до адміністративної відповідальності та не є єдиною достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи зазначене вище, не мала місце жодна з обставин, перелічених у частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,то закриття справи про адміністративне правопорушення, не є підставою для відшкодування шкоди згідно з даним Законом.

За результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, судом винесено постанову, якою провадження по справі про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності закрито за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, що є достатньою моральною сатисфакцією у даній ситуації.

Жодні заходи примусу зі сторони Держави Україна до Позивача не застосовувались, а відтак позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є незаконними та не підлягають задоволенню.

В свою чергу, Позивачем не визначено, яку моральну шкоду було завдано, не надано належних доказів у підтвердження спричиненої йому моральної шкоди, не надано доказів, які б підтверджували наявність моральних страждань у Позивача, в тому числі додаткових моральних страждань чи погіршення стану його здоров`я. Вважаємо, що розмір моральної шкоди є необгрунтованим та недоведеним.

Також, Позивачем у позовній заяві зазначено про його незаконне притягнення до адміністративної відповідальності в період з 30 вересня 2021 року (дата винесення постанови про адміністративне правопорушення) до 17 листопада 2020 року (дата набуття законної сили рішення суду), але постанова винесена 05.11.2020, а дата набрання законної сили - 08.12.2020. В позовній заяві написано про рішення Центрального районного суду м. Миколаєва по справі №490/9924/19.

Крім того, витрати з надання правничої допомоги при розгляді справи про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією повинні були розглядатися та відшкодовуватися під час розгляду справи № 490/8824/19 про адміністративне правопорушення, це не є предметом розгляду даної справи.

У зв`язку з викладеним вище, вважає що в задоволенні відшкодування витрат на професійну правову (правничу) допомогу слід відмовити.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав з підстав наведених в ньому, наполягав на стягненні з відповідачів заявлених сум.

Представники відповідачів проти позову заперечили з підстав наведених у відзивах, просили в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

30.09.2019 року лейтенантом поліції Білоконь М.М. було складено постанову, серії ЕАК№ 1574179, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП за порушення п.31.4.3 ПДР України.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 1574179 від 30 вересня 2019 року, винесену лейтенантом поліції Управління патрульної поліції у м. Миколаєві Білоконь Миколою Миколайовичем про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності до приписів пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

При цьому, в статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

У відповідності до вимог пункту 5 статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Частинами 5 та 6 статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У даній справі, позивачем визначено підставою для відшкодування моральної шкоди - скасування судом постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу.

При цьому, враховуючи приписи пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

При цьому, судом встановлено, що рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 листопада 2020 року у справі №490/8824/19 позов ОСОБА_1 - задоволено. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 1574179 від 30 вересня 2019 року, винесену лейтенантом поліції Управління патрульної поліції у м. Миколаєві Білоконь Миколою Миколайовичем про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Таким чином, рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 листопада 2020 року у справі №490/8824/19, провадження у справі про адміністративне правопорушення не закривалося.

За такого, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо правових наслідків закриття справи про адміністративне правопорушення у формі виникнення права на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення особи до відповідальності.

При цьому, суд зазначає, що посилання позивача на позицію викладену Верховним Судом в постанові від 05 лютого 2020 року у справі №640/16169/17 в даному випадку є недоречним, оскільки обставини в справі №640/16169/17 та в справі що розглядається - №490/4611/21 є суттєво відмінними. Так, в справі 640/16169/17 було встановлено, що відносно позивача складалися протоколи про адміністративні правопорушення та судом у справі №640/9502/17 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, закрито за відсутності у діях позивача складу адміністративного правопорушення.

Натомість у даній справі №490/4611/21, встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК №1574179 від 30 вересня 2019 року позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності та в подальшому, хоча Центральним районним судом міста Миколаєва від 05 листопада 2020 року у справі №490/8824/19 постанова серії ЕАК №1574179 від 30 вересня 2019 року і була скасована, але рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення судом не ухвалювалося.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди відповідними органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Окрім того, порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади врегульовано спеціальною нормою, що міститься у ст. 1174 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Як роз`яснено у п.п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з ст.ст.12,81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2ст.77, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Позивачем та його представником не надано суду доказів на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди, зокрема не доведено, що такий зазнав душевних страждань (переживань, хвилювань).

За умовами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи даний позов, суд бере до уваги правовий висновок Верховного Суду висловлений у постанові від Великої Палати від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, згідно з яким ст.ст.1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Незгода позивача із прийнятою інспектором патрульної постановою згідно із положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення, яку ним було оскаржене в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності свідчать про реалізацію позивачем передбаченого КАС Україниправа на оскарження процесуальних рішень інспектора патрульної поліції та не є безумовним та безспірним доказом неправомірності процесуальних рішень, які потягла заподіяння позивачу моральної шкоди.

Сам факт скасування постанови інспектора поліції та закриття справ про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, ураховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені рішенням суду.

Наведеними рішеннями суду не установлено усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.4 ст.10 ЦПК України).

Рішенням Європейського суду з прав людинивід 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» (заява № 33949/02) встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Таким чином, оскільки у цій справі відсутні всі три умови для притягнення відповідачів до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування моральної шкоди, тому вимоги позивача є необґрунтованими. Доводи відповідачів є слушними, з якими суд погоджується.

Щодо стягнення судових витрат, в розмірі 2300,00 грн., понесених при розгляді Центральним районним судом міста Миколаєва справі №490/8824/19, та про стягнення яких заявлено позивачем в даній справі №490/4611/21, суд зазначає, що вказані правовідносини врегульовані відповідними статтями КАС України, зокрема Главою 8 КАС України, та питання щодо їх розподілу (стягнення, повернення) мало бути вирішено судом який розглядав справу №490/8824/19.

При цьому, за своєю правовою природою понесені позивачем витрати, які пов`язані з розглядом адміністративних справ судом є процесуальними витратами та не відносяться до складу матеріальних вимог цивільного позову, їх не можна визнавати збитками чи шкодою в розумінні положень цивільного законодавства й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Тому, в в задоволені позовних вимог в частині стягнення судових витрат понесених позивачем під час розгляду справи №490/8824/19 слід відмовити.

Враховуючи наведене вище, в задоволенні позову слід відмовити.

При цьому, у відповідності до приписів статті 141 ЦПК України, оскільки в позові відмовлено, за такого відсутні підстави для покладення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу, на відповідачів.

При цьому, оскільки, суд дійшов висновку, що позивач не підпадає під дію Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", то у відповідності до ст. 141 ЦПК України з останнього на користь держави підлягають стягненню 2491,50 грн., в рахунок відшкодування судового збору, що складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, за подання позову про стягнення моральної шкоди, виходячи з розміру заявлених позовних вимог - 166100,00 грн. заявлених в якості моральної шкоди.

Також з позивача підлягає стягненню на користь держави 908,00 грн., в рахунок відшкодування судового збору, що складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, за подання позову майнового характеру, а саме щодо стягнення 2300,00 грн., завлених в якості витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом Центральним районним судом міста Миколаєва адміністративної справи №490/8824/19.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10 - 13, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ажреса: АДРЕСА_1 ) до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (, адреса: 01601, м. Київ, Печерський район, вул. Бастіонна, 6), Управління патрульної поліції в Миколаївській області (адреса: 54056, м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 1-Б/1) про відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ажреса: АДРЕСА_1 ) на користь держави 3399,50 грн., у рахунок судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін