Справа № 346/4160/20
Провадження № 22-ц/4808/1429/21
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Горейко М.Д., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Пацаган В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Романишина Дмитра Михайловича, Державної казначейської служби Українина рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене суддею П`ятковським В.І. 15 липня2021 року в м. Коломиї, повний текст якого виготовлено 23 липня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Коломийського управління Державної казначейської служби України Івано-Франківської області, третя особа - Матеївецька сільська рада територіальної громади Коломийського району, про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Державної казначейської служби України, Коломийського управління Державної казначейської служби України Івано-Франківської області про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 є постраждалою від повені, яка мала місце 25 липня 2008 року. Внаслідок стихійного лиха, було підтоплено належні їй житловий будинок та господарські споруди, знищено посіви на сільськогосподарських угіддях площею 0,50 га тощо. Після проведення обстеження Семаківською сільською радою Коломийського району їй визначено ІІІ категорію постраждалих від стихійного лиха. Вказане рішення вона оскаржила спершу в досудовому, а згодом і в судовому порядку.

17.05.2010 року колегією суддів Львівського апеляційного адміністративного суду, проголошено постанову, якою апеляційну скаргу задоволено, постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05.10.2009 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено, визнано частково недійсним рішення Семаківської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області №413 від 17.08.2008 року в частині віднесення її до ІІІ категорії постраждалих від повені; зобов`язано Семаківську сільську раду Коломийського району віднести її до ІІ категорії постраждалих від повені з виплатою недоплаченої допомоги, яка належить до виплати ІІ категорії постраждалих від повені. Дана постанова апеляційного суду в касаційному порядку не оскаржувалась.

Вважає, що в період з жовтня 2010 року по листопад 2016 року постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2010 року в частині виплати їй недовиплаченої допомоги залишалася невиконаною через неправомірні дії Коломийського управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області.

З огляду на наведені обставини просила стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на її користь компенсацію за прострочення перерахування коштів за рішенням суду у розмірі 7288,36 грн. та інфляційні втрати у розмірі 44265,23 грн., моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 11.02.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета сопру на стороні відповідача - Матеївецьку сільську раду об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15.07.2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 51553,59 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що через бездіяльність Державної казначейської служби, яка згідно ЗУ «Про виконавче провадження» та постанови КМУ від 03.08.2011 року №845 зобов`язана виконувати рішення судів про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ, вона понад 10 років не могла отримати допомогу, яка належала їй до виплати як постраждалій від повені ІІ категорії.

А отже внаслідок такого тривалого невиконання рішення суду їй завдано в тому числі і моральних збитків.

Спричинена моральна шкода полягає в душевних стражданнях, пов`язаних з розладом нормального життя, нервовою напругою та переживаннями у зв`язку з необхідністю захисту порушених прав, розладом сталого способу життя та необхідністю його відновлення. Враховуючи моральні страждання, які вона понесла, неодноразові звернення до відповідача з приводу виконання рішення суду, вважає, що є всі підстави для відшкодування їй моральної шкоди в сумі 100000,00 грн.

Просить скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 липня 2021 року в частині відмовлених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове, яким стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на її користь 100000 грн. моральної шкоди.

Державна казначейська служба України також подала апеляційну скаргу на рішення Коломийського міськрайонного суду від 15.07.2021 року. Вважає вказане рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що органи Казначейства згідно своїх функціональних обов`язків здійснюють платежі лише за дорученням відповідного розпорядника коштів за рівнем. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладання відповідальності на Державну казначейську службу України за дії інших органів чи органів місцевого самоврядування. Тому вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, завдана позивачу шкода та понесені ним судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Кошти державного бюджету належать державі на праві власності. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. А відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції.

Вказує, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2010 року у справі №2а-449/09/0909 задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано Семаківську сільську раду Коломийського району віднести ОСОБА_1 до ІІ категорії постраждалих від повені з виплатою їй недовиплаченої допомоги. Тобто визнані протиправними дії Семаківської сільської ради, яка згідно ЗУ «Про добровільне об`єднання територіальних громад» від 05.02.2015 року ввійшла до складу Матеївецької сільської ради. Тому належним відповідачем у справі є саме Матеївецька сільська рада як установа, яка безпосередньо здійснювала призначення категорії постраждалих від повені та виплати допомоги позивачу.

Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року по справі №758/1303/15-ц та від 16.05.2018 року по справі №686/21962/15-ц щодо того, що саме боржник (суб`єкт, що прострочив виконання грошового зобов`язання) повинен нести відповідальність.

Вказує, що відповідно до позовної заяви позивач просить відшкодувати матеріальну шкоду, проте в обґрунтування позовних вимог, посилається на норми цивільного кодексу, що передбачають відшкодування збитків, чим виходить за межі заявлених позовних вимог та самостійно змінює предмет спору, проте в заключній частині позовної заяви приходить до висновку про відшкодування саме матеріальної шкоди, посилаючись на норми цивільного законодавства щодо відшкодування збитків. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 13.09.2017 року по справі №1388цс17, виплата допомоги не є збитками у розумінні ст.ст. 22, 1166 ЦК України.

При цьому позовна заява базується на нормах ЦК України, що передбачає відшкодування збитків (упущеної вигоди), а не матеріальної шкоди. А в разі оскарження позивачем дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Також вказує, що ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не поширюється на виконання рішення суду на користь позивача, а тому позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу компенсацію у розмірі 3% річних від несплаченої суми є незаконними.

Також до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень, не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості. Однак судом при вирішенні справи не вказано з яких міркувань він виходив при визначенні розміру шкоди.

Просить скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 липня 2021 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Також Державна казначейська служба України подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладання відповідальності на Державну казначейську службу України за дії інших органів чи органів місцевого самоврядування. Також вважає, що позивачем не наведено обґрунтування заподіяння їй моральної шкоди та її розміру. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 адвокат Романишин Д.М. подав відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України. Зазначає, що виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України, на виконанні якої знаходиться виконавчий лист. При цьому передбачена законом сплата суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції здійснюється незалежно від того, чи міститься вказана міра відповідальності в договорі, оскільки вона передбачена ЦК України. Також стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу не перешкоджає стягненню неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки індексація як і 3% річних не є способом відшкодування збитків. Відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, тому у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну визначену грошову суму стягувачу. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір, ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню. Просить апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 доводи поданої нею апеляційної скарги підтримала, в задоволенні апеляційної скарги Державної казначейської служби України просила відмовити.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися.

Представник Коломийського управління Державної казначейської служби України Івано-Франківської області подала до суду клопотання про слухання справи в їх відсутності. Просила задовольнити вимоги апеляційної скарги Державної казначейської служби України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2010 року по справі №65315/09/9104 задоволено позов ОСОБА_1 та визнано частково недійсним рішення Семаківської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області №413 від 17 серпня 2008 року в частині віднесення ОСОБА_1 до ІІІ категорії постраждалих від повені; зобов`язано Семаківську сільську раду Коломийського району Івано-Франківської області віднести ОСОБА_1 до ІІ категорії постраждалих від повені з виплатою їй недоплаченої допомоги, яка належить до виплати по цій категорії постраждалих (а.с. 9-10).

На виконання вказаного рішення суду видано виконавчий документ, який позивач звертала до примусового виконання (а.с. 71).

Листами №2-02/843 від 27.10.2016 року та №2-02/866 від 03.11.2016 року начальником Коломийського управління Державної казначейської служби України Івано-Франківської області було повідомлено позивача ОСОБА_1 , що судові рішення зобов`язального характеру, боржником за яким є державний орган, виконуються органами Державної виконавчої служби; поданий виконавчий лист та постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2010 року по справі №65315/09/9104 носить зобов`язальний характер вчинення дій щодо Семаківської сільської ради; ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 року №845, не передбачено виконання органами Казначейства рішень зобов`язального характеру; для забезпечення виконання даного рішення органом Казначейства необхідна зміна способу і порядку його виконання. Виконавчий лист повернуто позивачу без виконання (а.с. 37-39).

Постановою Коломийського міськрайонного суду від 14.04.2017 року визнано незаконною відмову Коломийського управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області від 03.11.2016 року №2-02/866 у прийнятті до виконання виконавчого листа в справі №2а-449/2009, виданого Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області 22.12.2014 року про виплату ОСОБА_1 недовиплаченої допомоги, яка належить до виплати ІІ категорії постраждалих від повені. Зобов`язано Коломийське управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області здійснити дії щодо виконання даного виконавчого листа в сумі 25000 грн. в порядку, передбаченому Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03.09.2011 року №845 (а.с. 11-15).

Постановою Верховного Суду від 09.07.2020 року постанову Коломийського міськрайонного суду від 14.04.2017 року залишено в силі (а.с. 16-21).

29.07.2020 року Коломийським міськрайонним судом видано виконавчий лист на виконання цієї постанови (а.с. 70).

Згідно копії листа Матеївецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області №634/02-07/38 від 03.09.2020 року у відповідь на лист Коломийського управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області №05-16/864 від 11.08.2020 року згідно постанови Верховного Суду від 09.07.2020 року сума відшкодування недовиплаченої допомоги, яка належить до виплати ІІ категорії постраждалих від повені в сумі 25000,00 грн. буде виплачена ОСОБА_1 в повному обсязі за рахунок бюджетних призначень по КПКВК 3242 КЕКВ 2730 (а.с. 72, 73).

Вказана сума недовиплаченої допомоги виплачена ОСОБА_1 15.09.2020 року, чого сторони не заперечили.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», норм ЦК України вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів в рахунок відшкодування матеріальної шкоди за тривале невиконання рішення суду підлягають задоволенню. Разом з тим позивачем не надано суду будь яких підтверджуючих документів чи інших доводів перенесених нею моральних страждань та спричинення їй внаслідок дій відповідача моральної шкоди, а отже підстав для відшкодування моральної шкоди не вбачається.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

За змістом статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Як зазначено в правовому висновку Верхового Суду в постанові 08.04.2020 року у справі №339/400/16-ц (провадження №61-14114св19) зобов`язання виникають і із завдання шкоди. Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу. У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання здійснюється судом у порядку, передбаченому, у разі, якщо позивачем є фізична особа, ЦПК України.

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Таким чином твердження апелянта Державної казначейської служби України про те, що до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень, не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України), та що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства є безпідставними.

В даному випадку підлягає стягненню не допомога позивачу як потерпілій від повені, а компенсація в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду.

Що ж стосується посилань даного апелянта на те, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у даній справі, то такі також не заслуговують на увагу, оскільки такі спростовуються постановою Коломийського міськрайонного суду від 14.04.2017 року, яку постановою Верховного Суду від 09.07.2020 року залишено в силі (а.с. 16-21).

Доводи про необґрунтованість розміру матеріальної шкоди апеляційний суд також не бере до уваги, оскільки такі визначені, виходячи з несплаченої суми за рішенням суду 25000,00 грн. та періоду такої несплати по 15.09.2020 року (день фактичної виплати).

Таким чином висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог є законними та обґрунтованими, і доводами апеляційної скарги такі не спростовуються.

Однак щодо відмову суду першої інстанції в задоволенні вимог позову про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне.

Так, згідно вимог ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до умов п.3 ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу влади, органу влади Автономної республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, позивач вказувала, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду щодо виплати їй допомоги як постраждалій від повені ІІ категорії увесь цей час вона була вимушена витрачати час у пошуках захисту порушеного права, а пов`язана з цим тяганина призвела до душевних страждань, пов`язаних з розладом нормального життя, нервовою напругою та переживаннями.

Таким чином, враховуючи вимоги наведених норм права та виходячи з невиправданої тривалості виконання судового рішення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, а також пережитого емоційного стресу, витрачених часу та зусиль, які були необхідні для захисту порушених прав апеляційний суд вважає, що позивач зазнала моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України з урахуванням вимог розумності та справедливості в сумі 5000,00 грн.

Зазначене суд першої інстанції до уваги не взяв, а тому оскаржуване рішення слід скасувати в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди та ухвалити нове рішення в цій частині. В решті рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 липня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Романишина Дмитра Михайловича задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасувати, ухвалити нове судове рішення в цій частині.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: М.Д. Горейко

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.