єдиний унікальний номер справи 423/3465/20
номер провадження 2/423/285/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області у складі головуючого судді Лизенко І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження) цивільну справу №423/3465/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Первомайськвугілля» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, та стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 22.12.2020 звернувся до суду з вищеназваним позовом, у якому просив суд стягнути з Державного підприємства "Первомайськвугілля" на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 18 210,01 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування позову зазначив, що у період з 13 серпня 2020 року по 23 жовтня 2020 року він знаходився у трудових відносинах з Державним підприємством «Первомайськвугілля».

Під час його знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 28096,74 грн. без урахування утримань. Сума яка належить йому до сплати складає 18210,01 грн.

23 жовтня 2020 року він припинив трудові відносини з відповідачем - був звільнений за угодою сторін у відповідності до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП, згідно наказу № 255-к від 23.10.2020 року. Вказаним наказом, була також передбачена виплата, відповідно до ст.116 КЗпП України, компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 7 календарних днів у розмірі 2396,31 грн.

Остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Однак, в день звільнення позивача 23.10.2020 р., відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України.

Згідно довідки відповідача №18 від 16.12.2020р. вих. № 8/4-25-161 від 16.12.2020р. у зв`язку із його звільненням було нараховано до виплати: - 3815,70 грн. - заробітну плата за серпень 2020 р.; 9677,35 грн. - заробітну плату за вересень 2020 р.; 4716,96 грн. - заробітну плату за жовтень 2020 р (у тому числі компенсація за 7 днів невикористаної відпустки 2396,31 грн.)

За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню у судовому порядку 18210,01грн.

Крім того, як передбачено ч. 1 ст. І 17 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством , календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

При розрахунку середньоденного заробітку зазначив:

12270,0 грн. (заробітна плата за 22 робочі дні у вересні) + 11086,74 грн. (заробітна плата нарахована за 16 робочих днів у жовтні, у тому числі 2396,31грн. компенсація при звільненні за 7 днів невикористаної відпустки), таким чином середньоденна заробітна плата у відповідному періоді складає (12270,0 грн. + 11086,74грн.) : 38 (робочі дні за останні два місяці) = 614,65 грн.

За таких обставин, його середньоденна заробітна плата складає 614,65 грн.

У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при його звільненні та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 40 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 24586,0 грн. (двадцять чотири тисячі п`ятсот вісімдесят тисяч грн). (614,65грн. х 40 днів) = 24586,0 грн.

Ухвалою судді від 24.12.2020 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

Позивачем у встановлений судом недоліки, визначені судом, усунуто.

12.02.2021 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати судовий розгляд у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, розгляд справи починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі - 12.03.2021; відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому позов не визнав та зазначив, що згідно зі ст.116 КЗпП України звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

ОСОБА_1 було звільнено відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з посади головного гірника з обліку і аналізу травматизму з охорони праці ДП «Первомйськвугілля» 23 жовтня 2020 року згідно наказу №255-к від 23.10.2020р.

Позивач жодного разу не звертався до підприємства ні в усній формі, ні в письмовій з вимогами про остаточний розрахунок.

В зв`язку з тяжким та скрутним фінансовим становищем на підприємстві з позивачем був проведений остаточний розрахунок 22 грудня 2020 року, а саме:

18.12.2020р. за жовтень у сумі 4716, 96грн.,

22.12.2020р. за вересень у сумі 9677,35грн.,

22.12.2020р. за серпень у сумі 3815,70грн.

Також, 18.12.2020 позивачу була виплачена грошова компенсація за 7 днів невикористаної відпустки в сумі 2396,31грн.

Отже , виплачена загальна сума в розмірі 18210грн. та станом на 23.02.2021р. перед позивачем у ДП «Первомйськвугілля» заборгованості немає.

Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу України про працю в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середньомісячний заробіток позивача складає: 10270,00 грн., середньоденний (середній) заробіток складає 466,82 грн.

Період затримки розрахунку з моменту звільнення по день остаточного розрахунку позивачем становить 42робочі дня, а саме:

Жовтень - 5роб./дн.

Листопад -21роб/дн.

Грудень -16 роб./дн.

42дні х 466,82 грн. =19606,44 грн. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Відповідачем була виплачена позивачу компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 217 грн.

Позивач, мав можливість одразу після звільнення звернутися до підприємства чи до суду за стягненням заборгованості з виплати заробітної плати, але навпаки відтягував час для стягнення середнього заробітку в водночас знаючи, що на момент звернення до суду йому вже було частково виплачено заборгованість.

Відтак працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За таких обставин, вважають, що позивач не має права на стягнення середнього заробітку, оскільки з позивачем були поведені всі виплати та виплачена в добровільному порядку з боку відповідача компенсація.

Але, якщо суд дійде висновку про необхідність задоволення позовних вимог, вважають за необхідне застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Така позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у цивільній справі №761/9584/15-ц. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

16.03.2021 позивачем було надано відповідь на відзив відповідача, у якій просив відмовити ДП «Первомйськвугілля» у задоволенні вимог відзиву та стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. У відповіді на відзив зазначив, що увідзиві не в повному обсязі викладено зміст ст.116 КЗпП, в якому відповідач акцентує увагу на першому реченні статті 166 КЗпП - про обов`язок роботодавця виплати сум грошових коштів, не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, проте відповідач не враховує друге речення ст.116, в якому йдеться про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В даному випадку, позивача не було сповіщено письмово про суми грошових коштів, що належать до сплати працівникові, у терміни передбачені цією статтею.

У відзиві відповідач посилається на відсутність усних або письмових звернень про остаточний розрахунок, при цьому не надає жодних доказів (копій «Журналу звернення громадян, працівників підприємства, або інших осіб» або «Журналу реєстрації вхідної кореспонденції»), щодо відсутності факту звернення позивача з даною вимого. Таким чином дане пояснення є сумнівним та не є доказом у справі, що унеможливлює його долучення до уваги суду.

Керуючись статтею 47 КЗпП - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а також статтею 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У відповідності до ч.1, ч.4, ч.7 статті 43 Конституції України гарантується кожному громадянину - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Окрім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише годі, коли матеріально забезпечене; Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Під час працевлаштування до Державного підприємства «Первомайськвугілля», йому не було відомо з офіційних джерел інформації про скрутне фінансове становище підприємства, про факт можливих затримок розрахунків по заробітній платі йому не було сповіщено керівником підприємства ні в усній, ні в письмовій формі, а отже роботодавець умисно не повідомляє про такі обставини, що суперечить вимогам статті 43, статті 55 Конституції України. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Термін «тяжке та скрутне становище на підприємстві», що використовується відповідачем, не підтверджено документально (відсутні будь- які доказові документи з фінансової діяльності), що ставить під сумнів його об`єктивність. Також, на час проведення виплати грошових коштів, нарахованих за період роботи на Державному підприємстві «Первомайськвугілля», а саме 22.12.2020 року, позовна заява та додані документи до неї копії документів, вже були направлені листом до Попаснянського районного суду Луганської області, що не скасовує його законних вимог, у вигляді стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні, та стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день прийняття рішення.

За період невиплати заробітної плати, не маючи засобів на існування він був вимушений використовувати кошти з кредитної карти Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк. Окрім відсутності грошових коштів, необхідних на першочергові потреби, факт невиплати заробітної плати негативно відобразився на утриманні та вихованні неповнолітньої дитини, яка не проживає з ним - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на якого не перераховувались протягом серпня грудня 2020 року.

У відповідності до п.3, п.5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженою постановою КМУ від 21.02.2001р.» - компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни у гривнях на території України і не мають разового характеру, сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Цією постановою регламентується лише компенсація, і це не суперечить вимогам статті 117 КЗпП України, статті 24 ЗУ «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Ставлення відповідача є принизливим та зачіпає честь та гідність, особи та законослухняного громадянина України, бездоказово та упереджено звинувачуючи його у неправомірних діяннях, з приводу строків звернення до суду та шляху отримання доказів через витребування, що в свою чергу не відповідає вимогам статті 43 ЦПК. Стаття 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, та цей перелік не є виключним. Законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких працівник може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Статтю 233 КЗпП передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У зв`язку з вищенаведеним, він ніяким чином не порушив ч.3 статті 13 ЦК України, в той час коли відповідач надав до суду не підтверджену та компрометуючої інформацію стосовно дій відповідача. Посилаючись на відсутність засобів телекомунікації - ЕОМ або інших сучасних гаджетів, у нього в зазначеному періоді не було прямої можливості створити електронний запит до відповідача про надання необхідних доказів.

Щодо позиції Державного підприємства «Первомайськвугілля» зі зверненням до суду про застосування принципу співмірності при визначені розміру відшкодування працівникові середнього заробітку, з посиланням на постанови Верховного суду України №654 цс11 від 12 січня 2012 року, №6-33391св14 від 01 жовтня 2014 р., повідомляє про те, що застосування даного принципу є правом суду, яке базується на принципі верховенства права, серед яких і справедливість, і розумність.

22.03.2021 відповідачем було надано заперечення на відповідь на відзив позивача у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу повністю. У даних запереченнях зазначив, що позивач викладає пояснення щодо відсутності факту звернення позивача з вимогою і те, що воно є сумнівним та не є доказом, але, як зазначено в ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто не відповідач повинен нести тягар доказування, факту звернення позивача до відповідача, а сам позивач.

Як зазначає позивач щодо виплачених коштів та те, що позовна заява і додані документи до неї копії документів, вже були направлені листом до ІІопаснянського районного суду Луганської області, що не скасовує законних вимог позивача у вигляді стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день прийняття рішення - взагалі не зрозуміло.

На підставі клопотання позивача ухвалою суду було зобов`язано керівника ДП «Первомайськвугілля» надати суду витребувані докази протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали.

Дана ухвала була отримана підприємством 23.02.2021. На виконання ухвали суду 04.03,.2021 вих. №01/4-1-52 відповідачем було направлено на адресу суду витребувані документи (знаходяться в матеріалах справи), а саме:

- копія наказу про звільнення № 255-к від 23.10.20р.;

- довідка про середню заробітну плату № 68 від 01.03.21 р;

- довідка про заборгованість № 67 від 01.03.21р.

В довідці про заборгованість № 67 від 01.03.2021 чітко надруковано: коли, в якій сумі були перераховані кошти відповідачем позивачу, а саме вказано, що остаточний розрахунок був проведений 22.12.2020.

Також, в відзиві на позовну заяву чітко прописано, що позивачу були перераховані кошти:

- 18.12.2020 за жовтень в сумі - 4716, 96 грн.(у тому числі грошова компенсація за невикористану відпустку в сумі - 2396, 31 грн.;

- 22.12.2020 за вересень в сумі - 9677, 35 грн.;

- 22.12.2020 за серпень в сумі - 3815, 70 грн.

Вище вказані виплати не заперечуються самим позивачем. Це означає, що він погоджується з даними виплатами, сумами та датами їх виплати.

Позивачем надано в якості доказу додатки до відзиву - виписки з карткових рахунків «Приватбанк» (в якому підтвердженні данні виплати, а отже позивачеві було відомо про дату та суми надходження коштів на рахунок) та «Перший Український міжнародний банк», але при цьому надані докази є не допустимими та унеможливлює їх долучення до уваги суду, в зв`язку з тим, що вони не завірені належним чином, відповідно до вимог чинного законодавства та не вказано де знаходяться оригінали таких доказів.

В зв`язку з вищевикладеним позивачу було відомо дату виплати заборгованості та те, що на момент звернення до суду йому вже було частково виплачена заборгованість. Також на момент подачі відповіді на відзив, виплати всіх належних сум при звільнені відсутні, позивач не змінює/уточнює своїх позовних вимог, і в супереч вимогам п.1.ст117 КЗпІІ України, хоче ввести суд в оману та стягнути кошти які вже виплачені та накласти на них середній заробіток - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Твердження позивача відносно не допустимої поведінки відповідача вважають безпідставними, так як вони не доведені належними та допустимими доказами.

Підприємством вже було викладено в відзиві, що позивач мав можливість звернутися раніше до суду з вимогами, про остаточний розрахунок, навіть на момент праці на підприємстві. В жодному разі відповідачем не було акцентовано на позовну давність, але позивач перекрутив виклад обставин, які виклав в відповіді.

Позивачу на момент трудових відносин з відповідачем було відомо про складне фінансове становище, бо заробітна плата за відпрацьований час не була вчасно виплачена. Також позивач раніше працював на Відокремленому підрозділі шахта «Тошківська» Державного Підприємства «Первомайськвугілля» (факт підтвердження є трудова книжка, яка є в матеріалах справи), де також вчасно не виплачувалась заробітна плата і позивачу це добре відомо. Тобто, позивач знову вводить суд в оману.

Стосовно позиції зі зверненням до суду , яке було викладене в відзиві про застосування принципу співмірності при визначені розміру відшкодування працівникові середнього заробітку, повідомляю, що застосування даного принципу є правом суду, яке базується на принципі верховенства права, серед яких розумність, і справедливість. А також те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку по день проведення остаточного розрахунку перевищує розмір не своєчасно виплачених сум. В чому полягає очевидна не співмірність сум середнього заробітку з сумою несвоєчасно виплаченої заробітної плати при звільненні, та те, що заборгованість частково погашалася.

До аналогічного висновку приходить Попаснянський районний суд Луганської області викладеному в рішенні по справі №423/2928/20 від 21.12.2020р.

Відтак, працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За таких обставин, вважають, що позивач не має права на стягнення середнього заробітку, оскільки з позивачем були проведені всі виплати та виплачена в добровільному порядку з боку відповідача компенсація. Але якщо суд дійде висновку про необхідність задоволення позовних вимог, вважають за необхідне застосувати принцип співмірності, при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч.2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ухвали про відкриття провадження у справі, враховуючи, що відповідних клопотань від сторін не надійшло, судовий розгляд відбувається у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи дати отримання заяв по суті, розгляд справи відбувається після завершення всіх наданих судом строків.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Первомайськвугілля» з 13.08.2020 по 23.10.2020, працюючи на посаді головного гірника з обліку і аналізу травматизму служби з охорони праці, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8-12).

З копії наказу Державного підприємства «Первомайськвугілля» №255-к від 23.10.2020 про звільнення ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 - головного гірника з обліку і аналізу травматизму служби з охорони праці 23.10.20200р. за угодою сторін згідно п.1 ч.1 ст.26 КЗпП України, звільнено. Бухгалтерії наказано виплатити компенсацію за 7 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи: 13.08.2020 - 23.10.2020 (а.с.37).

З довідки ДП «Первомайськвугілля» №68 від 01.03.2021р. вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працював на посаді головного гірника з обліку і аналізу травматизму та його середньомісячний заробіток складає 10270,00грн., середньоденний середній заробіток складає 466,82грн. (а.с. 35)

З довідки ДП «Первомайськвугілля» №67 від 01.03.2021 вбачається, що ДП «Первомайськвугілля» провело зарахування ОСОБА_1 18.12.2020р. за жовтень у сумі 4716, 96грн., 22.12.2020р. за вересень у сумі 9677,35грн., 22.12.2020р. за серпень у сумі 3815,70грн., 25.01.2021 за грудень 217,10грн.( компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати), а всього 18427,11грн. Тобто остаточний розрахунок заробітної плати, яка підлягала виплаті при звільненні, здійснено 22.12.2020 (а.с.36).

З інформативної довідки ДП «Первомайськвугілля» №01/1-213 від 19.03.2021 вбачається, що у журналі реєстрації вхідної кореспонденції 2021 оку та у журналі реєстрації звернень громадян 2021 року відділу з контролю виконання і діловодства ДП «Первомайськвугілля» не зареєстровані звернення ОСОБА_1 про остаточний розрахунок (а.с.86)

Відповідно до виписки з карткового рахунку за період з 01.09.2020 по 31.01.2021, ОСОБА_1 було проведено виплату грошових сум в розмірі 18427 грн.11 коп. (з них 217,10грн. компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати) (а.с. 63-68)

Задовольняючи позов частково, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В даному випадку, період затримки в проведенні розрахунку тривав з 23.10.2020 року по 22.12.2020 року, а саме:

23.10.2020 - 31.10.2020- 5 роб./дн.

01.11.2020 - 30.11.2020 - 21 роб./дн.

01.12.2020 - 22.12.2020 -16 роб./дн., а всього 42робочих дні.

Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного(годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до наданої довідки про розмір середнього заробітку позивача, розмір середньоденного заробітку складає 466 грн.82 коп. Отже розмір компенсації складає 19 606,44 грн. (466,82 гривень середньоденного заробітку х 42 робочих днів затримки розрахунку).

Враховуючи, що розрахунок з позивачем проведено 22.12.2020, то вимоги про стягнення середнього заробітку по день ухвалення судового рішення, є необгрунтованими.

Суд не вбачає неспівмірності заявлених вимог зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, так як заборгованість складалась із заробітної плати за серпень, вересень, жовтень 2020 року, яка була джерелом доходів позивача та членів його сім`ї.

Заробітна плата згідно вимог ст. 115 КЗпП України, а також розрахунок при звільненні має виплачуватись роботодавцем без будь-яких звернень чи нагадувань працівника. Отже, посилання відповідача на те, що позивач не звертався до відповідача є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, суд вважає таким, що відповідає вимогам закону, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2020 по 22.12.2020 у сумі 19 606, 44 грн.

Оскільки заборгованість по заробітній платі у сумі 18210,01 грн виплачена повністю після звернення позивача до суду, заборгованість відсутня, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у сумі 840,80 грн (а.с.23) у повному обсязі, оскільки позовні вимоги визнані обгрунтованими у повному обсязі, вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені після звернення позивача до суду (згідно поштового штемпеля 18.12.2020).

З огляду на викладене, керуючись ст.116, 117 КЗпП України, ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державного підприємства «Первомайськвугілля» (юридична адреса 93292, Луганська область, Попаснянський район, м.Гірське, вул.Івана Данькова, буд.21, ) про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні та стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Первомайськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Гірська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2020 року по 22.12.2020 року в сумі 19 606 (дев`ятнадцять тисяч шістсот шість) гривень 44 копійки.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Первомайськвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 18210,01 грн відмовити у зв`язку із добровільним виконанням відповідачем після подання позову до суду.

Стягнути з Державного підприємства «Первомайськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Гірська» на користь ОСОБА_1 судовій збір в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І.В. Лизенко