П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„15" червня 2021 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 265/4003/17

Номер провадження 22-ц/804/826/21

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Мальцевої Є.Є., Пономарьової О.М.

за участю секретаря: Лазаренко Д.Т.

учасники справи :

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - ОСОБА_1

відповідач за зустрічним позовом та позивач за зустрічним - АТ «УкрСиббанк»

третя особа за первісним позовом та відповідач за зустрічним - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2020 року головуючого судді Мельник І.Г. зі складанням повного тексту судового рішення 11 січня 2021 року по цивільній справі про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки недійсними та про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

В червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), третя особа: ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки недійсними.

Позов мотивований тим, що 05 жовтня 2007 року між нею та АТ «УкрСиббанк» був підписаний кредитний договір № 0. Згідно умов кредитного договору їй повинні були надати кредитні кошти у розмірі 43 000 доларів США строком погашення до 05 жовтня 2022 року зі сплатою 10,5% річних за користування кредитними коштами. Окрім того, із АТ «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки б/н від 05 жовтня 2007 року. Також, із відповідачем та третьою особою у справі ОСОБА_2 укладений договір поруки № 147550 від 05 жовтня 2007 року. Вказувала, що кредитний договір є недійсним, оскільки, по-перше, вона як позичальник за кредитним договором № 0 від 05 жовтня 2007 року кредит у сумі 43 000 доларів США не отримувала, оскільки банком не перераховані грошові кошти в такій саме сумі, у такій самій кількості, що були узгоджені у консенсуальному договорі, у строк та у порядку, що встановлені договором. По - друге, істотна умова договору, а саме порядок видачі та погашення кредиту не відповідає вимогам законодавства України та Інструкції про касові операції в банках України. По-третє, кредитний договір позивачем був підписаний під впливом обману з боку відповідача, сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом - не відповідають фактично встановленим у договорі відсоткам, що підтверджується висновком аудитора від 13 квітня 2017 року. Тобто, на думку позивача, банк намагався приховано отримати додаткові прибутки. Вказувала, що недійсність пункту щодо видачі та погашення кредиту за кредитним договором тягне за собою недійсність договору в цілому, оскільки без шляхів видачі та погашення кредиту - кредитний договір неможливо виконувати. Вважає, що недійсність основного зобов`язання спричиняє й не дійсність правочину щодо його забезпечення, тому є підстави визнати недійсним договір іпотеки та договір поруки. Просила визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір № 0 від 05 жовтня 2007 року, підписаний між ОСОБА_1 та АТ «УкрСиббанк», договір іпотеки б/н від 05 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ «УкрСиббанк», договір поруки № 147550 від 05 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та АТ «УкрСиббанк» (т.1 а.с. 2-10).

У серпні 2017 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з зустрічним позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 05 жовтня 2007 року по кредиту та процентам у розмірі 43 347,86 доларів США.

Позов мотивовано тим, що між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 з додатковою угодою № 1 від 05 жовтня 2007 року, та додатковою угодою № 2 від 28 квітня 2009 року.

Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав позичальнику кредит у розмірі 43 000 доларів США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , а позичальник зобов`язався повертати наданий кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 480 доларів США 05 числа кожного місяця, але в будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 05 жовтня 2022 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.1.1, 1.2 кредитного договору).

За користування кредитними коштами позичальник зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 10,5 % річних. По закінченні 30 днів, рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.10.2 кредитного договору (п. 1.3.1 кредитного договору). Сторони домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених п. 10.2 договору, у тому числі за порушення позичальником кредитної дисципліни. У випадках настання обставин, передбачених підпунктами «а», «б» пункту 10.2 договору, процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п. 1.3.1 договору (п.1.4 додаткової угоди № 1 від 05 жовтня 2007 року). Проценти нараховуються на суму кредиту, що надана банком позичальнику, та ще не повернута останнім у власність банку (п. 1.3.3 кредитного договору).

Додатковою угодою № 2 від 28 квітня 2009 року внесені зміни до кредитного договору, відповідно з якими продовжено термін повернення кредиту до 04 жовтня 2024 року, та змінено розмір ануїтетного платежу. Позичальник зобов`язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів з 05 травня 2009 року по 05 квітня 2010 року у розмірі 357,79 доларів США, а з 05 травня 2010 року до 04 жовтня 2024 року у розмірі 460 доларів США.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука ОСОБА_2 згідно договору поруки № 216/1 від 28 вересня 2004 року зі змінами, внесеними додатковою угодою № 1 від 28 квітня 2009 року.

Всупереч умов кредитного договору позичальник не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та по процентам протягом тривалого часу, чим суттєво порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Позивач направив позичальнику вимогу про необхідність усунення порушень договору, порушення договору не усунуто. Станом на 24 липня 2017 року заборгованість за кредитним договором № 0 від 05 жовтня 2007 року становить: по кредиту та процентам у розмірі 43 347,86 доларів США, з яких: 33 519,84 доларів США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 5907,07 доларів США за строк з 05 лютого 2015 року по 24 липня 2017 року; 9828,02 доларів США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 9485,11 доларів США за строк з 01 січня 2015 року по 04 липня 2017 року.

Виходячи з положень ст. 99 Конституції України, статей 192,533 ЦК України, статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі укладення кредитного договору в іноземній валюті й наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню в іноземній валюті солідарно з відповідачів (т.2 а.с. 3-5).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки недійсними відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» задоволено.Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 05 жовтня 2007 року по кредиту та процентам у розмірі 43 347,86 доларів США; суму судового збору у розмірі 16833,97 грн, тобто з кожного у рівних частках по 8416, 99 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на невірне та помилкове встановлення фактів, які не підтверджуються матеріалами справи, неповне дослідження матеріалів справи та доказів на які посилався позивач, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зазначає, що в матеріалах справи відсутні завірені належним чином копії первинних бухгалтерських документів, які підтверджують факт отримання кредитних коштів за кредитним договором. Позивачем неодноразово заявлялось клопотання про необхідність надання відповідачем оригіналів первинних бухгалтерських документів - заяви на видачу готівки, меморіальний ордер, однак, відповідачем не було надано оригінали зазначених вище документів.

Також, вказує, що судом першої інстанції, в порушення вимог ст. 110 ЦПК України не мотивовано в рішенні суду часткове відхилення висновку експерта.

Крім того, твердження суду про те, що наявність підписів на кредитному договорі свідчать про його укладення, спростовується тим, що за своєю правовою природою кредитний договір консенсуальний, двосторонній та є видом родового договору займу, який є реальним, одностороннім. У разі укладення реального кредитного договору, конструкція якого визначена у ч. 2 ст. 640, ч. 2 ст. 1046 ЦК України, необхідні дії банку по передачі грошових коштів позичальнику, завжди у часі слідують за діями, що звершують консенсуальну частину договору. Тому, саме вчинення банком правочину відповідно узгоджених умов консенсуального договору по перерахуванню коштів позичальнику створює право у банку на повернення кредиту та можливості отримання винагороди за його використання. Відповідно вимог ч.1 ст. 1054, ч. 1 ст. 1046 ЦК України банк зобов`язаний перерахувати саме такі грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які узгоджені у консенсуальному кредитному договорі, а не зовсім інші. Позичальник зобов`язаний повернути саме такі грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які він отримав, а не зовсім інші. Для укладення реального кредитного договору відповідно до положень ст. ст. 525 - 527, 640, 1054, 1046 ЦК України банк зобов`язаний перерахувати позичальнику кредит - грошові кошти в такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого саме роду та такої саме якості, що були узгоджені у консенсуальному кредитному договорі, у строк та в порядку, що встановлені договором. З урахуванням викладеного, твердження суду в рішенні про те, що позивачу надані кредитні кошти у розмірі 43 000 доларів США не має свого документального та аргументованого підтвердження та є безпідставним, незрозумілим та таким, що не підтверджується матеріалами справи.

Також, в рішенні суду взагалі не надано оцінки доказу обману з боку відповідача, а саме: не було прийнято до уваги висновок незалежного аудитора, який мається в матеріалах справи та при відповіді по четвертому питанню висновку судово-економічної експертизи № 3572/3573-20 від 21 вересня 2020 року, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз в якому зазначено, що реальна відсоткова ставка становить 11,65 %, у той час як у п. 1.3.1. кредитного договору зазначена відсоткова ставка у розмірі 10,5 % річних. Тобто, вважає, що банком при підписанні кредитного договору було приховано та введено в оману позичальника стосовно відсоткової ставки, що є неприпустимим при підписанні кредитного договору.

Позивач під час підписання кредитного договору не міг знати ні реальну процентну ставку, ні абсолютне значення подорожчання кредиту. Тобто, волевиявлення учасників спірного кредитного договору не відповідає реальній їх волі. Зокрема волі позивача, на умовах сплати відсоткової ставки та реальної відсоткової ставки, що у дійсності складає 11,65% у доларах США. Таким чином, банк під час укладання кредитного договору, приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та реальної відсоткової ставки за цим кредитним договором чим ввів в оману позивача. З урахуванням того, що сам кредитний договір розроблявся відповідачем, то відповідальність, щодо його змісту покладається повністю на відповідача, та що всі вказані розбіжності у розрахунках здійснені виключно на користь відповідача, тому, підписання оскаржуваного кредитного договору позивачем було здійснено під впливом обману з боку відповідача. Вважає, що мотивом обману у даному випадку було те, що відповідач намагався приховано отримати додаткові прибутки. Факти приховування важливої інформації перед підписанням кредитного договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених, з метою отримання прихованого прибутку, та є умислом в діях відповідача в даному випадку. Крім того, приховання, під час укладення кредитного договору повної та об`єктивної інформації щодо реальної відсоткової ставки, що приводить до збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, яку позивач сплатив би - є беззаперечним обманом з боку відповідача.

До того ж, судом першої інстанції не в повному обсязі були досліджені матеріали справи, а також доводи позовної заяви та підстави визнання кредитного договору недійсним з приводу порушення діючого законодавства України та недійсності кредитного договору, а саме: факт порушення діючого законодавства України при підписанні кредитного договору підтверджується Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, в якій зазначено, що у відповідності до п.3 глави 2 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, облік операцій з надання та повернення фізичною особою-резидентом через операційну касу банку готівкового кредиту в іноземній валюті за кредитним договором відбувається шляхом зарахування на відкритий клієнту поточний рахунок в банку 2620.

Враховуючи положення Генеральної ліцензії, письмового Дозволу НБУ з Додатком на право здійснення операцій з іноземною валютою, та положень правил ведення касових операцій та, відповідно, правил відображення таких операцій в бухгалтерському обліку в банках України, встановленому законом, видача та погашення кредиту в готівковій іноземній валюті можливо виключно з використанням поточного рахунку клієнта, відкритого йому в установі банку на підставі договору банківського рахунку відповідно до положень глави 72 ЦК України. Поточними рахунками клієнта, згідно Плану рахунків в банках України, затвердженому Постановою правління НБУ №280 від 17 червня 2004 року та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 року за № 919/9518 є рахунки НОМЕР_2 , що призначені для обліку коштів клієнта. Разом з тим банк для повернення суми кредиту позичальником використовує рахунок НОМЕР_3 , що взагалі суперечить діючому законодавству України. Вказаний рахунок призначений лише для внутрішньобанківського обліку, ці рахунки відкриваються банками для власних потреб та на власний розсуд, до зберігання коштів не мають жодного стосунку. Договір на обслуговування рахунку номер НОМЕР_3 між банком та позичальником не укладався, вказаний рахунок, не є рахунком клієнта. Відтак, банк не мав права на використання аналітичних внутрішньобанківських рахунків на приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти на рахунки, відмінні від поточного, оскільки це є грубим порушенням Генеральної ліцензії банку, Інструкції про касові операції в банках України та Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України.

Таким чином, вважає, що п. 1.2.2. договору та порядок надання та повернення кредитних коштів по кредитному договору суперечить встановленому чинним законодавством порядку надання та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», положенням Генеральної ліцензії банку, що дозволяла йому проведення операцій з іноземною валютою, Декрету КМУ «Про валютне регулювання та валютний контроль», ст.162 КпАП та є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст.203 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» мотивований законністю та обґрунтованістю рішення . Зокрема,зазначили,що апелянтом не доведено підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, виходячи з наступного.

В якості підстав для скасування оскаржуваного рішення суду апелянт наводить наступні обставини: - матеріалами справи не підтверджено видачу банком кредитних коштів; - відповідач ввів в оману позивача зазначивши у договорі розмір відсоткової ставки 10,5 % річних при тому, що реальна відсоткова ставка складає 11,65 % річних; - банком порушено процедуру зарахування коштів, а саме при прийнятті коштів банк використовував транзитний рахунок.

Щодо доводів скаржника про не підтвердження видачі коштів за кредитним договором зазначили,що доводи позивача викладені в позові та апеляційній скарзі спростовуються самим позивачем та матеріалами справи. Так, позивач зазначає про те, що матеріалами провадження не підтверджується факт видачи їй кредитних коштів. При цьому, позивач додала до позовної заяви договір купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який укладено в день укладання кредитного договору. Пунктом 1.4. кредитного договору встановлено, що кредит надається позичальнику на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, факт отримання коштів за кредитним договором, у тому числі, підтверджується покупкою позичальником квартири за кредитні кошти.

Після отримання кредиту позичальник виконувала зобов`язання, за кредитним договором та сплачувала за кредитом та нарахованими процентами до грудня 2014 року (9 років), що також підтверджує факт укладання та виконання умов кредитного договору сторонами, у тому числі банком по видачі кредитних коштів.

Отже, факт видачі та отримання коштів за кредитним договором, у тому числі, підтверджується тривалим виконанням позичальником зобов`язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків.

Документально, факт надання коштів за кредитним договором підтверджується матеріалами провадження в яких містяться: копія меморіального ордеру (про перерахування коштів на рахунок позичальника), заявою на отримання готівки (про отримання позичальником грошових коштів готівкою), випискою банку за кредитним договором.

Зазначені матеріали аналізувалися експертом при проведені експертизи та яким зроблено висновок про підтвердження виконання банком зобов`язань по наданню кредитних коштів.

Аналізуючи зазначені, очевидні обставини справи дійшли до думки про зловживання позивачем своїми правами, а саме посилання у позові на безпідставні доводи.

Щодо введення позивача в оману зазначили,що скаржник зазначає про те, що відповідач ввів її в оману зазначивши у договорі розмір відсоткової ставки 10,5 % річних при тому, що реальна відсоткова ставка складає 11,65 % річних. Зазначають про те, що скаржник намагається здійснити підміну понять - процентної ставки встановленої договором та «терміном» реальна відсоткова ставка, який визначено Національним Банком України у постанові № 168 від 10 травня 2007 року. Згідно з ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Пунктом 1.3.1. кредитного договору визначено, що за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 10,50 % річних.

Тлумачення терміну реальна процентна ставка наведено в Постанові НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. Пунктом 3.3. Постанови НБУ № 168 визначено наступне: « Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням такої формули: де d -реальна процента ставка;

ЧСК - чиста сума кредиту, тобто сума коштів, які видаються споживачу або перераховуються на рахунок отримувача в момент видачі кредиту. Чиста сума кредиту розраховується як основна сума кредиту, що визначена згідно з умовами договору, мінус сума коштів, які утримуються банком під час видачі кредиту, а також мінус усі платежі за рахунок власних коштів споживача, що здійснені ним для виконання умов отримання кредиту;S - знак суми; t - порядковий номер періоду дії кредитного договору (місяць або день); n - загальна залишкова кількість періодів дії кредитного договору (місяців або днів) на дату розрахунку; Потік (- сума коштів, яку споживач сплачує банку та/або іншим особам за кредитом. До потоку включаються платежі в погашення основного боргу за кредитом, процентів за користування ним, комісії на користь банку, платежі на користь третіх осіб, які сплачуються відповідно до отриманого кредиту та пов`язані з обслуговуванням і погашенням кредиту».

Отже, твердження скаржника про введення його в оману щодо розміру відсоткової ставки за кредитом не відповідає умовам кредитного договору, яким встановлена процентна ставка в розмірі 10,50 % річних.

Щодо використання транзитного рахунку при проведені операцій при прийнятті коштів від клієнта зазначили про те,що скаржник зазначає , що банк використовуючи транзитний рахунок при прийнятті коштів від позичальника грубо порушив вимоги Інструкції про касові операції в банках України та Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України. Заперечення на даний довід позивача, про можливе використання транзитних рахунків у діяльності банку, надавався відповідачем в суді першої інстанції у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні апеляційного суду проведеному в режимі відеоконференції з господарським судом Харьківської області представник АТ «УкрСиббанк» Тіторенко І.А. підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення ,рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду проведеному в режимі відеоконференції з Дніпровським районним судом міста Києва за клопотанням позивача за первісним позовом ОСОБА_1 для забезпечення участі представника адвоката Білана В.І.,з*явився адвокат Білан В.І.,який не надав повноважень на представництво інтересів ОСОБА_1 в Донецькому апеляційному суді та покинув зал судового засідання.

Слід зазначити ,що судом апеляційної інстанції в ухвалі від 15 квітня 2021 року на клопотання від 14 квітня 2021 року ОСОБА_1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Дніпровським районним судом міста Києва для участі у судових засіданнях її представника ОСОБА_3 ,який знаходиться за межами Донецької області в місті Києві,була звернута увага,що перевіркою матеріалів справи встановлено відсутність повноважень адвоката Білана В.І. на представництво інтересів ОСОБА_1 в Донецькому апеляційному суді. Копія ухвали суду апеляційної інстанції від 15 квітня 2021 року ,згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення,особисто отримана ОСОБА_3 20 квітня 2021 року (т.5.а.с.19).

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не з*явилися,належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 08 червня 2021 року за адресою отримання,що зазначена в апеляційній скарзі: АДРЕСА_2 представником ОСОБА_3 судових повісток, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (т.5. а.с.60,61).

Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача за первісним позовом АТ « УкрСиббанк», дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується письмовими доказами, що акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» здійснює надання фінансових послуг на підставі ліцензії Національного банку України від 24 грудня 2001 року № 75. На підставі дозволу № 75-2 Національного банку України від 19 листопада 2002 року, АКІБ «УкрСиббанк» має право здійснення операцій,визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» , згідно з додатком до цього дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року на здійснення операцій з валютними цінностями (т.1.а.с.152-154) .

Зі статуту банка вбачається,що з 21 грудня 2009 року акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» змінив назву на публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», а з 26 листопада 2018 року на акціонерне товариство «УкрСиббанк».

З заяви-анкети на придбання іпотечного кредиту вбачається,що 26 вересня 2007 року ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 звернулися з метою отримання кредиту на придбання квартири за адресою : АДРЕСА_1 ,сума кредиту 43 000 доларів США із запланованим щомісячним порядком повернення кредиту (т.1а.с.120-124).

Між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 з додатковою угодою № 1 від 05 жовтня 2007 року та додатковою угодою № 2 від 28 квітня 2009 року.

Відповідно до умов кредитного договору, АТ «УкрСиббанк» надав позичальнику ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) у сумі 43 000 доларів США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , в свою чергу, п. 1.1, п. 1.2 договору передбачено, що позичальник ОСОБА_1 зобов`язалась повернути наданий кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 480 доларів США 05 числа кожного місяця, але в будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 05 жовтня 2022 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. Позичальник зобов*язувався повернути суму кредиту та сплатити проценти,штрафи та інші платежі згідно договору на рахунок № НОМЕР_4 ,відкритий в банку .

У додатку №1 до договору сторонами узгоджений графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту, в якому наведені складові частини ануїтетних платежів за кожен місяць на весь строк надання кредиту (т. 1 а.с. 11-26, т. 2 а.с. 13-29, т.4 а.с. 3-33).

На підтвердження надання кредиту (грошових коштів) в сумі 43 000 доларів США суду надані копія платіжного доручення № 58542 від 05 жовтня 2007 року, виписка з поточного рахунку позичальника за 05 жовтня 2007 року, копія заяви на видачу готівки від 05 жовтня 2007 року на суму 43 000 доларів США (т.1 а.с. 42-51, т.2 а.с. 30-32, т.4 а.с. 34,62).

Відповідно до умов п. 1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 10,5% річних. По закінченні 30 днів, рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.10.2 кредитного договору (п. 1.3.1 кредитного договору). Сторони домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених п. 10.2 договору, у тому числі за порушення позичальником кредитної дисципліни. У випадках настання обставин, передбачених підпунктами «а», «б» пункту 10.2 договору, процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п. 1.3.1 договору (п.1.4 додаткової угоди № 1 від 05 жовтня 2007 року).

Пунктом 1.3.3 договору передбачено, що проценти нараховуються на суму кредиту , що надана банком позичальнику, та ще не повернута останнім у власність банку.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 05 жовтня 2007 року до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 05 жовтня 2007 року пунктом 1 сторони погодили внесення змін до договору,та додано до договору додаток № 2 «графік платежів,визначення сукупної вартості кредиту»,1.2. додано до договору додаток № 1 - тарифи банку,1.3 розділ 4 доповнено новим пунктом 4.13. щодо сплати платежів на користь третіх осіб в порядку та на умовах,визначених законодавством України, п.1.4. пункт 10.2 доповнено новим абзацом щодо процентної ставки; 1.5 доповнено пунктом 10.13 про те,що позичальник на дату укладення договору є клієнтом банку і ознайомлений з усіма тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню. Додаткова угода укладена в двох примірниках,містить особистий підпис ОСОБА_1 . Додаток № 1 (тарифи банку) , додаток № 2 графік платежів,визначення сукупної вартості кредиту отримані ОСОБА_1 05 жовтня 2007 року ,про свідчить її особистий підпис .

Додатковою угодою № 2 від 28 квітня 2009 року внесені зміни до кредитного договору, відповідно до яких продовжено термін повернення кредиту до 04 жовтня 2024 року та змінено розмір ануїтетного платежу. Зазначено, що позичальник зобов`язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів з 05 травня 2009 року до 05 квітня 2010 року - у розмірі 357,79 доларів США, а з 05 травня 2010 року до 04 жовтня 2024 року - у розмірі 460 доларів США (т.1 а.с. 52-53, т. 2 а.с. 21).Вказана додаткова угода містить підпис сторін.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по кредитному договору № 0 від 05 жовтня 2007 року прийнята порука ОСОБА_2 , що підтверджується договором поруки № 147550 від 05 жовтня 2007 року та додатковою угодою № 1 від 28 квітня 2009 року до договору поруки № 147550 від 05 жовтня 2007 року ( т. 1 а.с. 53 на звороті, а.с. 54, т. 2 а.с. 33-34, 35).

Відповідно п.п.1.3.,1.4. договору поруки поручитель,відповідає перед кредитором у тому ж обсязі,що і боржник,за всіма зобов*язаннями останнього за основним договором,включаючи повернення основної суми боргу (в тому числі суми кредиту,регресу),сплату процентів,комісій,відшкодування можливих збитків,пені та інших штрафних санкцій,передбачених умовами основного договору.Відповідальність поручителя і боржника є солідарною .

Окрім того, з метою виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором банком укладено договір іпотеки від 05 жовтня 2007 року із ОСОБА_1 .

Згідно із п. 1.4 кредитного договору кредит надавався позичальнику ОСОБА_1 для її особистих потреб - на придбання нерухомості у вигляді трикімнатної квартири по АДРЕСА_1 . Вказана квартира придбана на кредитні кошти та передана ОСОБА_1 в іпотеку банку - іпотекодержателю ( т.1 а.с. 12,110-113).

Відповідно до п.1.5 кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку МФО 351005, для подальшого використання за цільовим призначенням.

Відповідно до розділу 4 позичальник серед іншого зобов*язувався : використати кредит на зазначені у цьому договорі цілі,повернути одержаний кредит та сплатити нараховані банком проценти та інші платежі у порядку та терміни,встановлені договором;погашати кредит та сплачувати нараховані проценти шляхом сплати ануїтетних платежів,розмір яких встановлений згідно із п.1.2.2 на рахунок,вказаний в пункті 1.2.2 даного договору;надавати за вимогою банку інформацію щодо кредитних коштів,перевірки забезпечення кредиту,контролю за його цільовим використанням та погашенням;достроково повернути суму кредиту та сплатити проценти у випадках встановлених п.п.2.3,4.9,5.3,5.5,5.6,5.8,5.10,8.4,10.2,10.14 цього договору та/або порушень істотних умов договору та застосування банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку,визначеному розділом 12 цього договору;не пізніше дати укладення договору застави,за яким у заставу передається майно (за текстом договору-предмет застави) з метою забезпечення виконання зобов*язань позичальника за цим договором,застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії (страхова компанія,яка акредитована в банку для співпраці щодо страхування заставного майна) на строк не менше одного календарного року від настання наступних страхових ризиків:на випадок пошкодження,втрати або знищення майна;договір страхування предмету застави має передбачати виплату страхового відшкодування в межах заборгованості позичальника за даним договором на користь банка;протягом 21 дня від дати укладення цього договору зареєструвати право власності на придбану нерухомість та надати в банк витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (будинок),виданий комунальним підприємством Бюро технічної інвентаризації м.Маріуполя,технічну документацію(технічний паспорт) на нерухомість (будинок),який розташований за адресою : АДРЕСА_1 (п.п.4.1.,4.2.,4.3.,4.8,4.12).

Відповідно до п.6.2. договору позичальник має право відкрити поточний рахунок № НОМЕР_1 в банку,з метою сплати ануїтетних платежів з цього рахунку.Сплачувати ануїтетні платежі шляхом перерахування таких платежів зі свого поточного рахунку вказаного в п.6.2 договору або інших рахунків,при цьому позичальник не позбавляється права сплати такого чергового платежу шляхом внесення готівки через касу банку(п.6.3).

Вказаний договір підписаний сторонами ,оригінал даного договору отримано 05 жовтня 2007 року ОСОБА_1 , про що свідчить її особистий підпис.

З копії договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2007 року ,посвідченого нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької обасті 05 жовтня 2007 року ОСОБА_4 ,зареєстрованого в реєстрі за № 5164 , вбачається,що ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою : АДРЕСА_1 .

Відповідно п.5 договору продаж зазначеної квартири проводиться за 217 150 грн.,що є еквівалентом 43 000 доларів США,за середнім курсом продажу доларів США комерційними банками міста Маріуполя приватним особам на день підписання цього договору,які будуть сплачені покупцем продавцям не пізніше 17 годин 00 хвилин 05 жовтня 2007 року. З метою придбання вищевказаної квартири та передачі грошей продавцям для остаточного розрахунку покупець одночасно укладає кредитний договір з АКІБ «УкрСиббанк» на суму 43 000 доларів США та договір іпотеки цієї квартири . Факт остаточного розрахунку за продану квартиру буде підтверджено заявою продавця,зробленою в примірниках договору,справжність підпису якого буде засвідчуватись нотаріально.

З копії нотаріально засвідченої заяви від 05 жовтня 2007 року , реєстр 5169, 5170 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вбачається,що вказані особи стверджують,що одержали від ОСОБА_1 повний розрахунок за продану квартиру,яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 у сумі 217150 грн ,що є еквівалентом 43 000 доларів США згідно умов п.5 договору купівлі-продажу,посвідченого Никоненко Т.В.,приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області 05 жовтня 2007 року,реєстр 5164 і претензій матеріального характеру до неї не мають (т.1. а.с.58-59).

Згідно копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ,реєстраційний номер 14529085 ,квартира за адресою : АДРЕСА_1 ,зареєстрована Маріупольським бюро технічної інвентаризації на праві власності за ОСОБА_1 15 жовтня 2007 року,номер запису 42969 в книзі 57 (т.1.а.с.60).

Відповідно до висновків судово-економічної експертизи № 3572/3573-20 від 21 вересня 2020 року порядок відображення в бухгалтерському обліку інформації про надання кредиту ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 05 жовтня 2007 року в обсязі наданих на дослідження документів відповідає вимогам нормативних актів чинних на момент укладення договору. Результатами дослідження підтверджується документально факт надання кредитних коштів у розмірі 43 000 доларів США за кредитним договором з каси банку. У результаті проведених досліджень підтверджується відображення на відповідних рахунках і субрахунках за кредитним договором видача ОСОБА_1 кредитних коштів з каси ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 43 000 доларів США. Розмір заборгованості за договором про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) № 00 від 05 жовтня 2007 року станом на 05 липня 2017 року складає 43 344,39 доларів США. Розбіжність між даними проведеного експертом дослідження та даними розрахунку банку у бік зменшення складає 3,47 у результаті математичного заокруглення при розрахунку. За результатами дослідження реальна відсоткова ставка становить 11,65 % сукупна вартість кредиту 43 668,76 доларів США на момент укладення договору про надання споживчого кредитування від 05 жовтня 2007 року. Розбіжність між даними проведеного експертом дослідження та даними розрахунку банку складає : абсолютне значення подорожчання кредиту в бік зменшення -37,30 доларів США. Розбіжність виникла у результаті застосування при розрахунку банком в частині оплати послуг страхування суми,що підлягає сплаті до 05 вересня 2021 року у розмірі 181,04 доларів США (за офіційним курсом на 05 жовтня 2007 року ),тоді як за даними дослідження складає 163,79 доларів США. Реальна процентна ставка в бік зменшення -0,02 %.Розбіжність виникла в результаті зменшення абсолютного значення подорожчання кредиту. Щомісячний платіж ,що визначений у договорі про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) від 05 жовтня 2007 року застосувався при розрахунку відсоткової ставки. За результатами дослідження реальна відсоткова ставка складає 11,65 % Розбіжність між даними банку та результатами експертного дослідження в частині розміру реальної відсоткової ставки складає 0,02 % (в бік зменшення). Розбіжність виникла в результаті зменшення абсолютного значення подорожчання кредиту.

Згідно розрахунку станом на 24 липня 2017 року заборгованість за кредитним договором № 0 від 05 жовтня 2007 року становить: по кредиту та процентам у розмірі 43 347,86 доларів США, з яких: 33 519,84 доларів США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 5907,07 доларів США за строк з 05 лютого 2015 року по 24 липня 2017 року; 9828,02 доларів США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 9485,11 доларів США за строк з 01 січня 2015 року по 04 липня 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того,що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів з приводу недійсності укладеного договору . Також ,суд зазначив,що посилання позивача ОСОБА_1 , що недійсність основного зобов`язання, спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, тому є підставою для визнання недійсним договорів поруки та іпотеки, не підтверджені жодним доказом та необгрунтовані. Крім того,суд зазначив,що підтвердження факту надання кредитних коштів у розмірі 43 000 доларів США за кредитним договором № 0 від 05 жовтня 2007 року встановлено експертним дослідженням, та письмовими доказами із відображенням на відповідних рахунках і субрахунках за кредитним договором, видача ОСОБА_1 кредитних коштів з каси АТ «УкрСиббанку» у розмірі 43 000 доларів США.Судом достовірно встановлено,що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АТ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір, за умовами якого, та з урахуванням внесених до нього змін, банк надав, а позичальник отримав грошові кошти в розмірі 43 000 доларів США. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та експертним дослідженням. Посилання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 на підписання договору під впливом обману з боку банку не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. Насамперед, в пунктах 1.1 та п.9.2 кредитного договору передбачено, що позивачем самостійно обрано умови кредитування в іноземній валюті - доларах США. Окрім того, ОСОБА_1 особисто заповнювала заяву - анкету на отримання кредиту, звертаючись до банку з метою отримати кредит, там же міститься і відмітка про особисте бажання позивача отримати кредит у іноземній валюті. Позивачем ОСОБА_1 впродовж слухання справи не надано до суду будь- яких заяв, звернень, листів до банку щодо зміни валюти кредитування тощо.

Надану позивачем разом з позовною заявою копію висновку спеціаліста ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитінформсервіс» від 13 квітня 2017 року , зробленого на замовлення ОСОБА_1 , суд першої інстанції , в силу вимог 74, 78,79 ЦПК, не прийняв до уваги. Крім того, звернув увагу на те,що позивачем взагалі не надані й документи, які підтверджують повноваження ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитінформсервіс» на проведення такого роду досліджень.

За клопотанням позивача ОСОБА_1 ухвалою суду була призначена та проведена судово- економічна експертиза, з висновками якої сторони були ознайомлені та не надали заперечень проти них. Висновок експерта судово- економічної експертизи не викликав сумнівів щодо компетентності експерта, його об`єктивності та неупередженості, складений на основі документів, які були надані самими ж сторонами у справі, та не викликав сумнівів щодо його неправильності чи неповноти.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором ,суд першої інстанції виходив з неналежного виконання позичальником умов кредитного договору та поручителем умов договору поруки, внаслідок чого утворилася кредитна заборгованість,тому наявні підстави для стягнення заборгованості в тому числі і з поручителя. Судом першої інстанції визнано правильним наданий позивачем розрахунок періоду і суми заборгованості,що утворилася у позичальника.Розрахунок відповідає умовам кредитного договору.

Апеляційний суд погоджується із наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та доказам, наявним у справі та поданим сторонами до суду першої інстанції, надано належну правову оцінку.

Протилежного, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем доведено не було.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

За положеннями частини четвертої статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими : для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Викладене узгоджується з правовими висновками, висловленими Верховним Судом України у постановах від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 та Верховним Судом у постановах від 11 січня 2020 року у справі № 761/22687/17, від 20 травня 2019 року у справі № 300/790/17, від 31 липня 2019 року у справі № 641/3861/15-ц та від 31 липня 2019 року у справі № 234/17543/16-ц.

Установивши, що оспорювані договори як кредиту, так поруки та іпотеки, підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, вносив платежі на погашення кредитної заборгованості; зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки, порядку погашення кредиту, суд першої інстанції правильно застосував положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для визнання кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки недійсними.

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Установлено, що позивач не надала, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів».

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що сторонами у момент укладення договору дотримано вимоги Закону України « Про захист прав споживачів » щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов і кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.

На підставі ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч. 2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо.

На підставі ст. 544 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Висновки суду першої інстанції щодо солідарного стягнення суми заборгованості за кредитним договором є правильними,відповідають фактичним обставинам справи,нормам права,які судом вірно застосовані .

Посилання скаржника на відсутність в матеріалах справи копій первинних бухгалтерських документів,які підтверджують факт отримання кредитних коштів за кредитним договором ,не є слушними,оскільки спростовуються дослідницькою частиною судово-економічної експертизи № 3572/3573-20 від 21 вересня 2020 року .

Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази,що одержані з порушенням порядку,встановленого законом.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази,на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи для оптимізації операційних процедур по погашенню кредитної заборгованості в банках використовується транзитний рахунок 3739,з подальшим відображенням операцій щодо погашення основного боргу або процентів (комісій) за відповідними рахунками з обліку кредитних операцій. Виписка по рахунку НОМЕР_4 не формується,тому що транзитний рахунок НОМЕР_4 не є клієнтським,а служить ідентифікатором для визначення номеру кредитного договору в програмному забезпеченні для зарахування погашень.

З досліджених матеріалів справи вбачається, що всі погашення по кредитному договору № 0 від 05 жовтня 2007 року відображаються у виписці по кредитному договору ,яка міститься в матеріалах справи. Виписка по кредитному договору відображає всі обороти та всі бухгалтерські проводки,що було здійснено за період дії договору. Також всі погашення кредиту та сплачені проценти за користування кредитом у розрізі сум,періодів,дат та інше,відображено у розрахунку заборгованості,який додано до зустрічного позову. Жодних доказів з боку позивача щодо неврахування будь-якого платежу з боку банка не надано,відповідний розрахунок заборгованості станом на 24 липня 2017 року перевірено судом першої інстанції .

З виписки за кредитним договором № 0 ОСОБА_1 з 05 жовтня 2007 року по 24 липня 2017 року,за якою банк здійснює аналітичний облік за наданим та поверненим кредитом і відображає його на внутрішньобанківських рахунках за встановленими правилами, вбачається,що за період з 05 жовтня 2007 року по 24 липня 2017 року ОСОБА_1 було сплачено грошові кошти у розмірі 38 803,43 доларів США ,в тому числі :- основну суму кредиту у розмірі 9 480,16 доларів США ; - проценти за користування кредитом 29 321,45 доларів США ;-прострочені проценти 1,82 доларів США .

З розрахунку заборгованості за кредитним договором ,сума заборгованості становить 43 347,86 доларів США ,а саме : заборгованість по кредиту 33 519,84 доларів США (43 000 видано банком - 9 480,16 сплачено позичальником = 33 519,84 доларів США) . Заборгованість по процентах,в тому числі прострочених 9 828,02 доларів США -( 37 675,19+1 475,26 (нараховані банком проценти,у тому числі прострочені)- 29 320,61 -1,82 (сплачено позичальником відсотків у тому числі прострочених )= 9 828,02 доларів США.

Як вбачається з дослідницької частини судово-економічної експертизи № 3572/3573/20 від 21 вересня 2020 року ,розрахунок заборгованості по процентах за користування кредитом за кредитним договором від 05 жовтня 2007 року судовим експертом наведено на прикладі розрахунку процентів за листопад 2007 року ,розрахунок заборгованості по прострочених процентах за користування кредитом судовим експертом наведено на прикладі розрахунку процентів за 08 січня 2008 року . Подальший розрахунок заборгованості ОСОБА_1 по сплаті процентів (в тому числі прострочених) за кредитним договором судовим експертом проведено з урахуванням сплачених сум по процентах на підставі виписки за кредитним договором. В межах наданих на дослідження документів, за результатами дослідження заборгованість по відсотках (у тому числі прострочених) за кредитом становить 9 824,55 доларів США,заборгованість по кредиту 33 519,84 доларів США .

Отже, посилання скаржника на використання банком транзитного рахунку при проведені операцій при прийнятті коштів є безпідставними, оскільки не є підставою для визнання кредитного договору та похідного від нього договору поруки та іпотеки недійсними.

Згідно п.9.2. договору про надання споживчого кредиту № 0 від 05 жовтня 2007 року підписанням даного договору позичальник підтверджує : свою здатність виконувати умови даного договору;- що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням,що є обов*язковим для позичальника;що він володіє всіма необхідними документами,що необхідні для оформлення даного договору;що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов*язки за цим договором і погоджується з ними .

Відповідно п.10.13. підписання даного договору позичальником свідчить про те,що : всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього;- перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України,зокрема п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Врахувавши вимоги закону та умови кредитного договору,суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що правові підстави, передбачені статтями 203, 215,230 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним відсутні, оскільки банк перед укладенням кредитного договору повідомив позичальника та ознайомив з усіма умовами договору, а також надав позивачу інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням відсоткової ставки за ним та її складових.

Підписання ОСОБА_1 кредитного договору та графіку платежів свідчить про досягнення сторонами угоди стосовно всіх істотних умов договору та його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також вказує на те, що її намір був спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті і що таке її зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до договору ОСОБА_1 не зазначала.

Відповідно п.1.3.1 договору про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) від 05 жовтня 2007 року , за використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 10,5 відсотків річних.

Відповідно до умов договору ,для отримання кредиту в сумі 43 000 доларів США передбачено витрати за супутні послуги ,в тому числі і на користь третіх осіб,пов*язані із :страхуванням,сплатою державного мита за посвідчення договору іпотеки/застави,послугами нотаріусів,сплатою вартості послуг за проведення незалежної експертної оцінки предмету забезпечення.

Як вбачається з додатку № 2 «Графік платежів,визначення сукупної вартості кредиту»,що є невід*ємною частиною договору № 0 від 05 жовтня 2007 року (т.4.а.с.12-18), визначено ,що : основна сума кредиту складає 43 000 доларів США,реальна процентна ставка-11,67 %,абсолютне значення подорожчання кредиту складає 43 706,06 доларів США . Додаток № 2 підписаний сторонами,а оригінал додатку ОСОБА_1 отримано 05 жовтня 2007 року,згідно її особистого підпису.

Тобто,на момент фактичного укладення кредитного договору про надання споживчого кредиту позивач мав повну інформацію про умови кредитування,а також орієнтовну сукупні вартість кредиту.

Апеляційний суд вважає безпідставним посилання позивача як на підставу для задоволення позову на висновок судово-економічної експертизи від 21 вересня 2020 року ,а саме відповідь по четвертому питанню , оскільки висновок експертизи, оцінюється на рівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення (стаття 110 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), що відповідає правилам частини першої-третьої статті 89 ЦПК України.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині не надання судом відповідної оцінки наданому позивачем висновку незалежного аудитора.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Аргументи відзиву на апеляційну скаргу є слушними та прийняти до уваги судом апеляційної інстанції .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, питання про розподіл судових витрат у розмірі 28 130,96 грн. від яких ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2020 року було звільнено ухвалою суду апеляційної інстанції від 19 березня 2021 року (т.4 а.с.217) , апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 22 червня 2021 року .

Судді: