Справа № 276/1419/19
Провадження по справі №2/276/316/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Збаражського А.М., за участю секретаря судового засідання Ігнатенко О.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі їх законного представника ОСОБА_4 , за участю третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Хорошівської селищної ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У даному житловому будинку зареєстровано четверо осіб - позивач ОСОБА_3 , відповідачі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її малолітні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_4 була співмешканкою сина позивача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і тому, на правах члена сім`ї була зареєстрована в будинку позивача разом із дітьми. Діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 народились від першого шлюбу. З 2014 року син позивача та ОСОБА_4 припинили співмешкати, після чого ОСОБА_4 разом із своїми дітьми переїхала на проживання до с. Посухівка Уманського району Черкаської області. Син позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2020 року, відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено по справі підготовче засідання, встановлено відповідачу та третій особі строк для подачі відзиву.

Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 січня 2021 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги повністю підтримали та прости їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач, ОСОБА_4 повідомлена про дату, час та місце розгляду справи у порядку статті 128 ЦПК України належним чином, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзив не направляла.

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Хорошівської селищної радиу судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи без участі представника, проти задоволення позову не заперечують (а.сп.33).

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши докази у справі, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

За положеннями статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Частина друга статті 405 ЦК України встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення статті 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Згідно зі статтею 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається право користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (Sadovyak v. Ukraine, № 17365/14) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. При цьому поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес, теж, по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави, в тому числі й шляхом ухвалення відповідного судового рішення, як в право власності, так і право користування житлом повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v.Sweden, № 7151/75, 7152/75, § 58-74) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, а саме постановою від 17 березня 2021 року у справі № 188/242/18.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 є власницею будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.сп.42), довідкою виконкому Хорошівської селищної ради від 06.08.2019 року за № 765 (а.сп.8) та копією технічного паспорту на будинок (а.сп.11-13).

За адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані як позивач, так і відповідачі, що підтверджено довідками виконкому Хорошівської селищної ради №№ 778, 779 від 07.08.2019 (а.сп.5,6).

Відповідач, ОСОБА_4 була співмешканкою сина позивача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і тому, на правах члена сім`ї була зареєстрована в будинку позивача разом з дітьми. Діти, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 народились від її першого шлюбу (а.сп.6,7).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 15.06.2017 року, син позивача ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.сп.9).

Згідно акту обстеження фактичного проживання від 24.09.2020 року та довідки виконкому Хорошівської селищної ради від 16.01.2021 року № 55, відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не проживають з 2014 року, тобто понад встановлений діючим законодавством строк (а.сп.47, 38).

Відповідач, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її неповнолітні діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації. Власником житлового будинку в якому проживає відповідач та її діти є її дідусь ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 . Спадщина в стадії оформлення. Вказане підтверджується довідкою від 08.02.2021 року № 18-04/12 та довідкою від 24.05.2021 року № 18-04/73 Старости Посухівського старостинського округу Паланської сільської ради Уманського району Черкаської області.

За довідкою Зубринської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Хорошівської селищної ради Житомирської області від 19.01.2021 року, неповнолітні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не навчались у Зубринській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Хорошівської селищної ради Житомирської області (а.сп.39).

Зазначеними документами підтверджений не лише факт постійного проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в с. Посухівка, Уманського району Черкаської області, а також факт відсутності неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за адресою спірного житлового приміщення понад річний строк.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хорошівської селищної ради у наданій заяві від 05.01.2021 №6, висловився про відсутність заперечень проти задоволення позову (а.сп.33).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що з 2014 року відповідач та її діти не проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Він часто буває у вказаному будинку, оскільки є сусідом, і з 2014 року відповідача та її дітей там не бачив.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що у 2014 році відповідач забрала дітей і виїхала з села до своїх батьків, з того часу він її не бачив і не спілкувався, він часто буває у позивача, та з травня 2014 року не бачив там відповідача, дітей та їх особистих речей.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Оскільки ОСОБА_4 визначилась із місцем свого проживання, шляхом тривалого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , тому вказане свідчить про те, що відповідно до статті 29 ЦК України її неповнолітні діти забезпечені житлом на праві користування разом з матір`ю.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 добровільно не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин з 2014 року.

Вказані дії відповідача свідчать про те, що вона втратила інтерес до вищезазначеного житла.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про наявність законодавчо визначених підстав для ухвалення рішення про задоволення позову у повному обсязі, оскільки відповідач та її неповнолітній діти не проживають у спірному житловому приміщенні та не користуються ним понад встановлений діючим законодавством строк без поважних причин, про що свідчить сукупність наданих доказів по справі, у зв`язку з чим на підставі частини 2 статті 405 ЦК України, вони мають бути визнані такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням.

Керуючись статтями 2, 12, 13, 76-79, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, статтями 29, 405 ЦК України, суд,

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 768,40 гривень в дохід держави.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Володарсько-Волинський районний суд Житомирської областішляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_6 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_5 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: органу опіки та піклування Хорошівської селищної ради, адреса місцезнаходження: вул.Героїв України, 13а, смт Хорошів, Хорошівського району Житомирської області;

Повний текст рішення складено 24.06.2021 року.

Суддя А.М. Збаражський