Номер провадження: 22-ц/813/4349/21
Головуючий у першій інстанції Буран О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Губського Анатолія Валерійовича на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська Факторингова Компанія Розвитку», до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що 07.07.2008 року між Акціонерним комерційний інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав позичальнику в кредит грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США зі строком повернення до 07.07.2015 року. Того ж дня, 07.07.2008 року між Акціонерним комерційний інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за яким остання зобов`язалась нести відповідальність за виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не виконував умови кредитного договору, станом на 28.07.2015 утворилася заборгованість у загальному розмірі 385 106,77 грн, яка складається з тіла кредиту в сумі 149 022,52 грн та відсотків у розмірі 236 084,25 грн. Вказане стало підставою звернення до суду про солідарне стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 385 106,77 грн. Стягнуто судові витрати.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Губський Анатолій Валерійович подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, стягуючи в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 385 106,77 грн., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову та доведеності позовних вимог у заявленому позивачем розмірі, наявності підстав для захисту порушеного права.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що:

-07.07.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №0, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти загальною сумою 20 000,00 доларів США з розрахунку 13,5% річних за користування кредитом на строк з 07.07.2008 року по 07.07.2015 року;

-на виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 215672 від 07.07.2008 року, згідно з яким Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати солідарно з позичальником перед Банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №0 від 07.07.2008 року;

- ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з умовами зазначених договорів ознайомлені та згодні, що вбачається з їх підпису у зазначених договорах;

-08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, ПАТ «УкрСиббанк» відступає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «УкрСиббанк»» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами;

-через невиконання відповідачем, ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором №0 від 07.07.2008 року, станом на 28.07.2015 року за відповідачами наявна заборгованість у сумі 385 106,77 гривень 77 копійок, з яких: тіло кредиту - 149 022,52 грн.; відсотки - 236 084,25 грн.

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору і вимог Цивільного кодексу України. Прийняті на себе зобов`язання по договору не були виконані відповідачами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У порушення умов вищевказаного кредитного договору, відповідачі прийнятих на себе кредитних зобов`язань, у частині своєчасного погашення заборгованості за кредитом і нарахованим по ньому відсоткам не виконали.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено законом.

Ч. 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобов`язання, а також відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань боржником.

Відповідно до ст. 553-554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Встановивши, що факт укладення кредитного договору та видачі кредитних коштів позичальнику, і як слідство, виникнення у позичальника зобов`язання перед кредитором з повернення кредиту та сплати процентів, встановивши факт укладення на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором - договору поруки та договору застави, факт реалізації предмету застави - автомобіля та часткове погашення зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, встановивши факт наявності непогашеного тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами, факт відступлення ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами ПАТ «Дельта Банк», яке набуло таким чином право вимоги від боржників за кредитним договором та за договором поруки, суд першої інстанції набув вірного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції ухвалив заочне рішення у зв`язку з не явкою в судове засідання відповідачів.

При цьому обидва відповідачі неодноразово повідомлялися судом про дату, час і місце розгляду справи.

Серед доводів апеляційної скарги апелянт ОСОБА_1 вказує, що вона не була належним чином повідомленою і тому протиправно обмеженою у доступі до правосуддя у справі, в якій до неї пред`явлені вимоги.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 має і мала на час розгляду справи в районному суді зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Судові повістки, направлялися судом за зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України в редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції та ухвалення судом заочного рішення судова повістка разом з розпискою надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою зазначеною особою чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи направлені на адресу ОСОБА_1 судові повістки поверталися до суду з відміткою про відсутність цієї особи за зареєстрованим місцем проживання, що в розумінні ч.5 ст. 74 ЦПК України вважається врученням належним чином і, як слідство, не перешкоджає розгляду справи.

Аналогічне правило міститься і в діючій редакції п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Крім того адреса поручителя ОСОБА_1 , яка зазначена в договорі поруки, як контактна, є зареєстрованою адресою проживання ОСОБА_1 , питання пов`язані з організацією отримання кореспонденції, що надходить на таку адресу, є обов`язком ОСОБА_1 , і як поручителя і як громадянки, що повинна підтримувати належний соціальний зв`язок в суспільстві.

Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 757/13243/17 від 29.09.2020 року.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неналежне повідомлення останньої про дату, час і місце розгляду справи є неспроможними, і як слідство ч.3 ст. 376 ЦПК України в якості обов`язкової підстави для скасування рішення суду першої інстанції в даному випадку не може бути застосована.

Апеляційним судом витребувані матеріали справи № 521/22541/14-ц за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Управління державного автомобільної інспекції ГУМВС України в Одеській області, третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору про надання споживчого кредиту та договору застави припиненими, визнання зобов`язання по договору про надання споживчого кредиту та договору виконаними та визнання дій неправомірними.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Управління державного автомобільної інспекції ГУМВС України Одеській області, третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору про надання споживчого кредиту та договору застави припиненими, визнання зобов`язання по договору про надання споживчого кредиту та договору виконаними та визнання дій неправомірними - залишені без задоволення.

Дане рішення в апеляційному порядку не оскаржено і вступило в законну силу.

Також апеляційним судом витребувані матеріали справи № 521/6541/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 червня 2017 року провадження у справі № 521/6541/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - закрито з підстав ст. 205 ч.1 п.3 ЦПК України в редакції, що діяла на час постановления ухвали - у зв`язку з набранням законної сили рішення суду від 21.03.2016 року у справі № 521/15075/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська Факторингова Компанія Розвитку», до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (тобто справи, рішення в якій зараз переглядається в апеляційному порядку).

Ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 22 червня 2017 року про закриття провадження у справі 521/6541/14-ц в апеляційному порядку не оскаржена і вступила в законну силу.

Зі змісту матеріалів справи 521/6541/14-ц вбачається, що кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту надіславши позичальнику і поручителю відповідні вимоги та звернувшись до суду з позовом про стягнення кредиту та процентів 07 травня 2014 року.

Дані обставини не заперечувалися представниками сторін.

За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 546 ЦК України, передбачено виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно,які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення, боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним, чином. Загальні умови виконання зобов`язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припиненням права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості з боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України в редакції, що діяла на час звернення до суду з позовом і на час ухвалення заочного рішення суду, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в якості підстави своїх вимог або заперечень.

Обставини фактичної видачі АКІБ «УкрСиббанк» ОСОБА_2 кредитних коштів відповідачами не оскаржувалися і не спростовувалися.

ОСОБА_2 (позичальник), підписував договір поруки між кредитором та поручителем згідно з якими поручитель поручилася за повноту і своєчасність виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 07.07.2008 року.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що банк виконав умови передбачені кредитним договором, виділивши позичальнику кредит в сумі 20 000 доларів США, що на час видачі кредиту становило 96 996 грн.

Встановивши факт виконання кредитором зобов`язань за кредитним договором і фактичну видачу кредитних коштів позичальнику, враховуючи не доведення позичальником своєчасності та повноти виконання ним зобов`язань за кредитним договором і, як слідство, відсутності заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції вірно вважав, що у позичальника перед банком утворилась прострочена заборгованість за кредитним договором № 0 від 07.07.2008 року.

Однак правильно встановивши, що внаслідок невиконання зобов`язань за кредитним договором щодо повернення грошових коштів у позичальника виникла перед банком заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції разом з тим не приділив достатньої уваги відповідності здійсненого позивачем розрахунку заборгованості законодавству і обґрунтованості заявлених вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у тому розмірі, який дорівнює розрахунку заборгованості, а також не перевірив настання обставин припинення поруки.

Як вже зазначалося, строк кредитування за кредитним договором № 0 від 07.07.2008 року встановлений на 84 місяці (7 років), тобто до 07.07.2015 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс 18).

Як вже зазначалося кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту звернувшись з відповідними вимогами до позичальника та поручителя шляхом подання 07.05.2014 року позову до суду в межах справи № 521/6541/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, провадження в якій закрито ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року, яка в апеляційному порядку не оскаржена і вступила в законну силу.

Таким чином кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту та сплати процентів 07.05.2014 року.

Тобто строк кредитування сплив 07.05.2014 року.

У справі, рішення в якій переглядається, кредитор звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителя про повернення кредиту та сплати процентів по цьому ж кредитному договору 25.08.2015 року, тобто через 01 рік 03 місяці та 18 днів після спливу строку кредитування.

При таких обставинах порука ОСОБА_1 перед кредитором в розумінні ч.4 ст. 559 ЦК України є припиненою.

Тому підстави для стягнення з поручителя ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, як з солідарного боржника, відсутні.

Враховуючи наведене рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про залишення вимог до поручителя ОСОБА_1 без задоволення.

Що стосується вимог до позичальника ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з наступного.

Умовами кредитного договору передбачено повернення кредиту за графіком рівними частками щомісячно по 370 доларів США, а також сплату процентів у валюті кредиту за користування кредитом під 13,50 % річних з можливістю перегляду процентної ставки у послідуючих періодах зі сплатою по 07 число включно кожного наступного місяця за тим, за який були нараховані проценти на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день кожного календарного місяця (п. п. 1.2.2., 1.3.4. кредитного договору).

З доданого до позову розрахунку заборгованості вбачається, що розмір неповернутого кредиту складає 3 735,17 доларів США, процентів за користування кредитом 311,25 доларів США.

Користуючись своїм правом позивача, ПАТ «Дельта Банк» заявив вимоги про стягнення зазначеної заборгованості в еквіваленті у гривнях із застосуванням курсу НБУ на день здійснення розрахунку - 28.07.2015 року (за 100 доларів США - 2 206 грн. 23 коп.).

Судова колегія звертає увагу на таке.

Згідно із ч.І ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз.2 ч.І ст.1048 ЦК - про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора - зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з наведених норм, наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів» річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору).

З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК Укпаїни.

Таким чином, при простроченні виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних грошей, нараховуються 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10.04.2018 року.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів після 07.05.2014 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту, яка заявлена до стягнення становить 6754,63 доларів США, що згідно з курсом НБУ (за 100 доларів США - 2 206 грн. 23 коп.) складало 149 022 грн. 52 коп., які позивачем заявлені до стягнення саме в національній валюті.

На час спливу строку кредитування - 07.05.2014 року розмір процентів за користування кредитом в межах кредитного договору у відповідності до розгорнутого розрахунку заборгованості становить 4 164,84 доларів США, що згідно з курсом НБУ на час розрахунку 28.07.2015 року, що передував зверненню до суду з позовом становить 91 872 грн. 84 коп. (за 100 доларів США - 2 206 грн. 23 коп.).

Таким чином відповідно до заявлених вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом за процентною ставкою, яка передбачена кредитним договором у відповідності до ч.І ст. 1048 ЦК України - 240 898,36 (149 022,52 + 91 872,84).

При таких обставинах у суду першої інстанції не було підстав для задоволення вимог про стягнення процентів відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем станом на 28.07.2015 року у розмірі 10 700,81 доларів США, що становило 236 084,25 грн.

Тобто, з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк слід стягнути заборгованість за кредитним договором №0 від 07.07.2008 року у загальному розмірі - 240 898,36 грн., в тому числі: заборгованість по основному боргу кредиту у розмірі - 149 022,52 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 91 872,84 грн.

В решті вимог заявлених ПАТ „Дельта Банк слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача апеляційним судом ухвалюється нове судове рішення про часткове задоволення вимог - 240 898,36 грн., що становить 62,55 % від первісно заявлених вимог у розмірі 385 106 грн. 77 коп., судові витрати, що підлягали сплаті за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 3 654 грн. в дохід держави підлягають перерозподілу і стягненню з відповідача ОСОБА_2 в дохід держави 2 285 грн. 58 коп. (3654*62,55%).

Одночасно у зв`язку з задоволенням вимог апелянта і відмови у вимогах до ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 481 грн. підлягає їй компенсації за рахунок державного бюджету.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Губського Анатолія Валерійовича - задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 240 898 гривень 36 копійок.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати у розмірі 2 285 грн. 58 коп.

Компенсувати за рахунок державного бюджету ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 481 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 15 червня 2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судці: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова