Номер провадження: 22-ц/813/1644/21
Номер справи місцевого суду: 511/2726/15-ц
Головуючий у першій інстанції Панчук А. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 січня 2020 року за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича про вирішення питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб,-

В С Т А Н О В И В:

24 січня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлєбников О.В. звернувся до суду із поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

В обґрунтування наданого подання приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлєбников О.В. посилається на те, що у нього на виконанні знаходиться виконавче провадження №60715405 з примусового виконання виконавчого листа №511/2726/15-ц виданого 12.08.2016р. Роздільнянським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 639 667,50 грн.. Судове рішення боржником добровільно не виконується, на виклики боржник не з`являється. Відповідно до наданих відповідей з Пенсійного фонду України та Держаної фіскальної служби України встановлено, що у боржника відсутні джерела доходу та рахунки у банківських установах. На запит до реєстрів МВС встановлено, що за боржником зареєстровані транспортні засоби, місце знаходження яких невідомо. Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за боржником на праві власності нерухоме майно не зареєстроване. Однак відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку від 17 вересня 2009 року, зареєстрованого за №1647, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 житловий будинок площею 51,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Боржник ухиляється від сплати боргу, а вільного допуску у приватного виконавця до зазначеного житлового будинку для належного винесення постанови опису та арешту майна для подальшої його реалізації в рахунок погашення боргу, не має.

На підставі викладеного приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлєбников О.В. звернувся до суду із вказаним поданням та просив суд задовольнити його у повному обсязі.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 січня 2020 року в задоволенні подання відмовлено.

В апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлєбников О.В. просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити вимоги подання в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Боржнику ОСОБА_1 судові повістки направлялись на усі відомі суду адреси, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній». Із заявою про зміну адреси ОСОБА_1 до суду не звертався.

Крім того, відповідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України боржник викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до п. 2. ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 24 грудня 2021 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (статті 124, 129 Конституції України, стаття 18 ЦПК України).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова О.В. знаходиться виконавче провадження №60715405 з примусового виконання виконавчого листа №511/2726/15-ц виданого 12.08.2016р. Роздільнянським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 639 667,50 гривень.

З відповіді ДФС України інформація про номери рахунків боржника не виявлено, юридичну особу ліквідовано (припинено) /фізичну особу підприємця припинено.

Згідно відповіді з Пенсійного фонду України, не знайдено інформацію про отримання пенсії боржником ОСОБА_1 та працевлаштування останнього, а також наявність трудових та цивільно-правових договорів.

12 грудня 2019 року виконавцем було винесено постанову про розшук транспортних засобів, копію яких направлено на виконання до органів поліції.

Відповідно до акту приватного виконавця від 12 грудня 2019 року ним за участю стягувача було здійснено виїзд за адресою боржника: АДРЕСА_1 , з метою вручення документів виконавчого провадження та проведення виконавчих дій щодо опису та арешту майна. Однак, від будь-якого спілкування та отримання документів виконавчого провадження боржник відмовився. У воротах було залишено виклик з вимогою з`явитися до приватного виконавця, доступ до володіння боржник не надав у зв`язку із чим провести виконавчі дії з опису та арешту майна без примусового проникнення до житла не виявляється можливим.

Також судом встановлено, що нерухоме майно, на яке в поданні посилається державний виконавець, а саме: житловий будинок площею 51,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який боржник ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі продажу від 17 вересня 2009 року, зареєстрованого за №1647, згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за боржником на праві власності на нерухоме майно не зареєстроване.

Приватний виконавець зазначає, що у зв`язку з тим, що він не в змозі виконати рішення суду, був змушений звернутись до суду з даним поданням, оскільки не вбачає можливості застосування інших заходів примусового виконання рішення суду, так як боржник їх не виконує.

Верховний Суд у постанові від 12 березня 2020 року в справі №757/41727/19 роз`яснив, що відповідно до статті 30 Конституції України, статті 311 ЦК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Отже, за змістом наведених норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло чи іншого володіння боржника, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Відповідно до ч. 1 ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи безперешкодно входити до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення.

Пунктом 13 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець звертається до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Згідно із ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку не інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

За змістом наведених вище норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Отже, за змістом наведених норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло чи іншого володіння боржника, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

У постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року під час розгляду справи №757/41727/19-ц зроблено висновок, що рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець (приватний виконавець) вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника, проте це не дало результатів.

Крім того, у рішення Верховного Суду наголошено, що юридично важливою обставиною при розгляді подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.

Звертаючись до суду з даним поданням, приватний виконавець посилався на те, що ним неодноразово було здійснено вихід за адресою проживання боржника, однак потрапити в помешкання останнього для проведення виконавчих дій не виявилось можливим.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Опис та арешт майна боржника є виконавчою дією, а особливості виявлення майна, що знаходиться в помешканні боржника, вимагають сповіщення боржника про проведення виконавчих дій за його місцем проживання для забезпечення присутності боржника або його уповноваженої особи та потрапляння виконавця до помешкання.

Частиною 1 ст. 28 вказаного Закону визначено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Відсутність даних про сповіщення боржника щодо проведення виконавчих дій за місцем його проживання свідчитиме про недотримання прав бути приступнім під час проведення виконавчих дій (ч. 1 ст. 19 Закону).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що приватним виконавцем вживались всі необхідні дії передбаченіЗаконом України «Про виконавче провадження» з метою примусового виконання виконавчого документа,

На підставі вище викладеного, судова колегія приходить до висновку, що боржник був попереджений виконавцем у визначений законом спосіб про відкриття виконавчого провадження та про проведення виконавчих дій, однак не скористався правом своєчасно з`явитися до приватного виконавця та добровільно виконати рішення суду.

Крім того, боржником не вчинено належних дій для виконання рішення суду протягом тривалого часу, натомість вчинено перешкоди і не допущено приватного виконавця для вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення подання приватного виконавця про примусове проникнення до житлового будинку площею 51,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки приватним виконавцем надано достатньо доказів, які свідчать про необхідність надання такого дозволу як реального способу виконання судового рішення.

Зважаючи на викладене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у даній справі нового рішення про задоволення подання приватного виконавця з вищенаведених підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 382-384, 439 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича задовольнити, ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 січня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича про вирішення питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб задовольнити.

Надати дозвіл на примусове проникнення до житлового будинку площею 51,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 17 вересня 2009 року, зареєстрованого за №1647, при примусовому виконанні виконавчого провадження №60715405 з примусового виконання виконавчого листа №511/2726/15-ц виданого 12.08.2016р. Роздільнянським районним судом Одеської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 24 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік