Справа № 266/5878/21
Провадження № 2/266/1213/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участі секретаря Сологуб Т.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, визнання права користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

27.09.2021 року до суду звернулась позивач з позовом до відповідачів про вселення, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, визнання права користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що з 14.09.2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З часу укладення шлюбу з відповідачем вона була зареєстрована та проживала у будинку АДРЕСА_1 . Вказаний будинок належав бабці відповідача ОСОБА_6 , яка померла в 2014 році. У вказане житло вона вселилась за згодою власника будинку ОСОБА_6 , і згодою відповідачів, як член сім`ї відповідачів. Подружні стосунки з відповідачем не склалися, та рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.08.2021 року, шлюб між ними розірвано. Відповідач систематично вчиняв сварки, погрожував фізичною розправою, вона була вимушена звернутись до правоохоронних органів. Після цього її з дітьми відповідачі не пускають додому, тому вона вимушена звернутись до суду, просить суд усунути перешкоди їй разом із малолітньою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з боку відповідачів у користуванні будинком, АДРЕСА_1 шляхом вселення їх до вищевказаного будинку. Визнати за за малолітньою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в інтересах якої діє мати ОСОБА_1 право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26.10.2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив (а. с. 24).

16.11.2021 року від відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надійшла заява про згоду з позовом та про розгляд справи у їх відсутність.

Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі.

Представник позивача ОСОБА_8 надав заяву про розгляд справи без його участі

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом встановлено, що з 14.09.2004 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Маріуполя Донецької області від 14.09.2004 року, актовий запис № 235 (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області від 11.10.2011 року, актовий запис № 409, батьками ОСОБА_7 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 8).

Відповідно до інформації Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 07.10.2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 - з 16.07.1996 року по теперішній час; ОСОБА_3 - з 25.04.1977 року по теперішній час; ОСОБА_1 з 05.08.2009 року по теперішній час; ОСОБА_9 з 05.08.2009 року по теперішній час (а.с. 18).

Відповідно до ст. 12, ч. ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Змістом спірних правовідносин (предметом спору) у справі є визнання права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні жилим приміщення шляхом вселення в житло.

З установлених судом обставин, необхідно дійти висновку, що права позивача підлягають захисту з підстав, передбачених ст. 5 ЦПК України, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки в інший спосіб вона позбавлена можливості реалізувати своє право на користування спірним будинком.

Норми права, які застосовує суд при вирішенні спору, який виник із приводу користування жилим приміщення.

Згідно з ч. 1 ст.317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу вимог ч. 1 ст.321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Проте, за правиламист.150 ЖК УРСР та ч. 1 ст.383ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з ст.156ЖК УРСР члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того,ч. 1 ст. 405 ЦК України встановлює, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з ч. 4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім`ї їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 Житлового Кодексу Української РСР.

Проводячи оцінку поданих доказів необхідно дійти висновку, що позивач разом із неповнолітньою дитиною з 2009 року постійно проживала у спірному будинку, вселилася туди як член сім`ї відповідачів на правах дружини, там народився їх донька, ОСОБА_10 , 2011 року народження, вони тривалий час там проживала, у зв`язку з чим набули право користування цим житловим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.

Отже, виходячи з положень ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення, а примусова заборона відповідача щодо користування спірним житлом позивачем свідчить лише про примусове позбавлення права ним користуватися, а тому це право підлягає захисту.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садовяк проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті2статті 8,і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункт 44, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається Законами України від23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) та від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами.

Викладене свідчить про те, що будь-яке виселення із житлового приміщення, правом користування якого має особа, повинно відбуватися із дотриманням закону. Безпідставний не допуск до житлового приміщення особи, правом користування яким вона має, є ніщо іншим як порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ураховуючи те, що позивач є колишнім членом сім`ї відповідачів, мала дозвіл на її вселення у спірну квартиру від власника, враховуючи згоді відповідачів з позовом, , суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 15, 16, 319, 317, 321, 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК Української РСР, ст. 4, 10, 11, 60,88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, визнання права користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати за малолітньою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в інтересах якої діє мати ОСОБА_1 право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди ОСОБА_1 разом із малолітньою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користуванні будинком, АДРЕСА_1 шляхом вселення їх до вищевказаного будинку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.12.2021 року.

Суддя: Шишилін О. Г.

відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса мешкання: АДРЕСА_1

відповідачі: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , іпн НОМЕР_3 , адреса мешкання: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , іпн НОМЕР_4 , адреса мешкання: АДРЕСА_1 АДРЕСА_1