Справа № 369/8129/20
Провадження №2/369/701/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2021 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Дубас Т.В.,

при секретарі Мазурик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву представника позивача - адвоката Коротенко Євгенії Олександрівни в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року представник позивача - адвокат Коротенко Є.О. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, представник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 (позивач) є громадянином Республіки Туреччини, а ОСОБА_2 (відповідачка) є громадянкою Республіки Молдова, в шлюбі у них народилося двоє дітей син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти є громадянами трьох країн: України, Республіки Туреччини, Республіки Молдова. У позові представник позивача вказала адресу відповідачки АДРЕСА_1 . Вважає відповідачку такою, що не може самостійно виховувати дітей, тому просить визначити місце проживання малолітніх дітей з ним.

07.07.2020 ухвалою суду відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.

21.07.2020 представником позивача адвокатом Коротченко Є.О. подано заяву про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України малолітніх дітей позивача без письмової згоди їх батька.

24.07.2020 суд відмовив у задоволенні заяви представника позивача адвоката Коротченко Є.О. про забезпечення позову.

28.12.2020 Київський апеляційний суд відмовив у задоволення апеляційної скарги адвоката Коротченко Є.О. і залишив ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.07.2020, в силі.

Сторони та їх представники у судове засідання 22.02.2021 не з`явились, належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про закриття провадження по даній справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 414 ЦПК України в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.55Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст.15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Поняття підсудності у цивільному судочинстві - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ. Підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Визначення поняття «іноземний елемент» надано в п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», а саме іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: а) хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; б) об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; в) юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі України поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна.

Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. У статті 26Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 496ЦПК іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 9 Конституції України).

Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (частина перша статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України").

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору (частина друга статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України").

При цьому суди повинні враховувати, що суд не може застосовувати закон, який регулює правовідносини, що розглядаються, інакше як міжнародний договір. У той же час міжнародні договори застосовуються, якщо вони не суперечать Конституції України (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя").

Розглядаючи справи за участю іноземного елемента, судам слід з`ясовувати наявність чинного між державами договору та за його наявності - порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли.

Відповідно до ч. 1 ст.497ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, цей Закон застосовується, зокрема, щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом.

Якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору (ч. 1ст. 3 Закон України «Про міжнародне приватне право»).

Розділ XII вказаного вище Закону чітко встановлює правила підсудності.

Так, статтею 75 Закону України «Про міжнародне приватне право передбачено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

У статті 76 вказаного вище закону визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Вирішуючи питання про підсудність цивільних справ з іноземним елементом, судам слід враховувати не тільки норми внутрішньодержавного права, але й колізійні норми, які містяться в конвенціях і двосторонніх договорах України та інших держав про правову допомогу.

Згідно зі ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ратифікованою Україною 10 листопада 1994 року, яка набрала чинності 14 квітня 1995 року (далі - Мінська Конвенція) визначені положення про надання правового захисту громадянам Договірних Сторін та співробітництво в галузі надання установами юстиції правової допомоги по цивільних, сімейних і кримінальних справах.

Згідно із частиною першою статті 20 Мінської Конвенції якщо в частинах ІІ-V цього розділу не встановлено інше, позови до осіб, які мають місце проживання на території однієї з Договірних Сторін, подаються, незалежно від їх громадянства, в суди цієї Договірної Сторони, а позови до юридичних) осіб подаються в суди Договірної Сторони, на території якої знаходиться орган управління юридичної особи, його представництво або філія.

Частинами першою та третьою статті 32 Мінської Конвенції визначено, що правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної сторони, на території якої постійно проживають діти.

По справам про правовідносини між батьками і дітьми компетентний суд Договірної сторони, законодавство якої підлягає застосуванню відповідно до пунктів 1 і 2 цієї статті.

В постанові Київського апеляційного суду від 22.12.2020 у цій справі зазначено, що у судовому засіданні було з`ясовано, що на час подання позовної заяви діти сторін вже виїхали з України та проживають на території Республіки Молдова, про що обізнаний позивач.

Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (1993 року) ратифіковано Законом України від 10.11.1994 року N 240/94-ВР. Частиною першої ст. 32 Конвенції встановлено , що правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої постійно проживають діти.

Статтею 17 Гаазької Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей , до якої Україна приєдналась на підставі Закону від 16.09.2006 № 136-V, установлено, що здійснення батьківської відповідальності визначається правом держави звичайного місця проживання дитини. Якщо звичайне місце проживання дитини змінюється, то воно визначається правом держави нового звичайного місця проживання.

Пунктом 2 частини першої ст.77 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено виключну підсудність судам України у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні.

Отже, розгляд справи неповноважним судом призведе до порушення принципу рівності у реалізації наданих процесуальних прав, у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом учасникам процесу, порушення правила про розгляд судом справи за місцем проживання або перебування особи.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (частина перша ст. 497 ЦПК України).

Отже норми міжнародного права мають пріоритет над нормами внутрішнього права.

Судом встановлено і підтверджується належними доказами, що відповідачка ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перетнули український кордон і в`їхали в Республіку Молдова 28.05.2020. Відповідачка працевлаштована в м.Кишинів з 29.05.2020. ОСОБА_5 отримує психологічно-педагогічні послуги в центрі «Intelegem Autismul» з 01.07.2020, є учнем навчального закладу теоретичний ліцей «Evrica» у Республіці Молдова. Місце проживання відповідачки підтверджується договором найму житлового приміщення № 29/05 від 29.05.2020 АДРЕСА_2 , а реєстрація місця проживання з 03.09.2020 АДРЕСА_3 , Кишинів - копією паспорта з відомостями про адресу її реєстрації в Республіці Молдова.

З огляду на це суд доходить до висновку, що проживання відповідачки разом з дітьми в Україні припинилось 28.05.2020 у зв`язку з переїздом в країну свого та дітей громадянства - Республіку Молдову. Водночас реєстрація місця проживання, влаштування на роботу, медичні огляди ОСОБА_3 , отримання психологічно-педагогічних та медичних послуг, навчання малолітнього свідчить про сталий та тісний зв`язок відповідачки з Республікою Молдова з 28.05.2020.

В даному випадку справа за участю фізичної особи, який постійно проживає за межами України, не має місця проживання на території України, є іноземним елементом, крім того, предметом розгляду справи є визначення місця проживання дітей, які також проживають за межами території України, відтак правовідносини батьків і дітей мають визначатися за законодавством Договірної сторони, на території якої постійно проживають діти, а тому суд вважає, що справа не підсудна судам України та має розглядатися відповідним судом іноземної держави та не підлягає розгляду відповідно до цивільного законодавства України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст.255ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що провадження по справі слід закрити відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 66, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. 255, п.8 ч. ст.257, 260, 261, 352, 353, 354, 497 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Т.В. Дубас