Постанова

Іменем України

26 травня 2021 року

м. Київ

справа № 241/638/20

провадження № 61-2006св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року у складі судді Демочко Д. О. та постанову Донецького апеляційного суду від

29 грудня 2020 рокуу складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., Ткаченко Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації, про негайне відібрання дитини.

Позов мотивовано тим, що з 11 січня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час перебування у якому у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 26 листопада 2018 року, зміненим постановою Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 12 листопада 2019 року, залишеного без змін постановою Донецького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.

Позивачка зазначала, що після ухвалення вказаного судового рішення відповідач в добровільному порядку не повернув позивачу дитину, яка надалі проживає з ним, у місті Маріуполі. У зв`язку із вчиненням відповідачем перешкод у спілкуванні з дитиною та проживанні її з матір`ю, позивач зверталась до Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, Центрального відділу поліції ГУНП в Донецькій області, Мангушського районного ВДВС Східного міжрегіонального управління Мінюсту (м. Харків) з відповідними заявами, але безрезультатно. Небажання відповідача добровільно виконати судове рішення щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з нею, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, є підставою для захисту прав в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.

ОСОБА_1 просила відібрати сина ОСОБА_3 у відповідача ОСОБА_2 та повернути його матері, а також стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору, витрати на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року, з урахуванням ухвали Першотравневого районного суду Донецької області від 19 жовтня 2020 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено.

Відібрано малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від ОСОБА_2 без позбавлення його батьківських прав та передано його матері ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 2 900,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн.

Допущено негайне виконання судового рішення в частині відібрання дитини.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідач не повернув сумісну дитину матері, місце мешкання з якою визначено рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 12 листопада 2019 року, залишеного без змін постановою Донецького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року,яке набуло чинності та перешкоджає спілкуванню сина з матір`ю, суд вважав за можливе задовольнити вимогу стосовно негайного відібрання дитини у батька без позбавлення його батьківських прав та передати його матері ОСОБА_1 , допустивши негайне виконання судового рішення в частині відібрання дитини.

Постановою Донецького апеляційного суду від 29 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня

2020 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, у зв?язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000,00 грн.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та вказав, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

05 лютого 2021 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 29 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що з моменту винесення рішення про визначення місця проживання дитини разом з матір?ю, остання жодного разу не зверталася до заявника з приводу його виконання. Заявник вказує, що жодних перешкод у спілкуванні матері з сином він не чинить, доказів чинення відповідачем перешкод у спілкуванні із сином позивачкою не надано. Висновки суду першої інстанції про застосування положень частини першої статті 162 СК України, та посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц, як на підставу для задоволення позовних вимог є безпідставними. Висновок апеляційного суду про те, що тривале розлучення дитини з матір?ю, яке негативно впливає на психоемоційний стан дитини, втрату зв?язку дитини із матір?ю, не ґрунтується на нормах частини першої статті 162 СК України. Апеляційним судом не враховано позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі

№ 682/2778/17 у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

06 квітня 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 29 грудня 2020 року залишити без змін. Вирішити питання щодо судових витрат пов?язаних з правовою допомогою.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2021 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року та постанови Донецького апеляційного суду від 29 грудня 2020 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Першотравневого районного суду Донецької області.

07 квітня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 січня 2014 року, який було розірвано рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 26 листопада 2018 року та змінене в частині періоду припинення шлюбних відносин постановою Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року.

За час перебування у шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 12 листопада 2019 року, залишеного без змін постановою Донецького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

З листів начальника управління служби у справах дітей Маріупольської міської ради від 28 лютого 2020 року, начальника Центрального відділу поліції ГУНП в Донецькій області позивач від 27 лютого 2020 року вбачається, що позивач зверталася до вказаних установ із зверненнями, в яких просила встановити місце знаходження дитини ОСОБА_3 , однак ніяких результатів це не дало.

Відповідно до повідомлення головного державного виконавця Мангушського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Сапах Ю. А. від 17 березня 2020 року, виконавчий лист № 2/241/169/2019, виданий Першотравневим районним судом Донецької області 10 березня 2020 року про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір?ю

ОСОБА_1. , зареєстрованим місцем проживання якої є будинок АДРЕСА_1 , на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», повернуто стягувачу без прийняття до виконання, з підстав не зазначення заходів примусового виконання рішення, яких потрібно виконати органу ДВС відносно боржника.

З Єдиного державного реєстру судових рішень відомо, що на розгляді Першотравневого районного суду Донецької області перебуває цивільна справа № 241/1732/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Маріупольської міської ради, про зміну місця проживання малолітньої дитини, визначене рішенням суду.

Матеріали справи містять висновок фахівця ОСОБА_4 від 15 травня

2020 року за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зроблено на звернення батька -

ОСОБА_2 , де зроблено висновок про те, що ситуація потребує врегулювання щодо порядку та режиму спілкування, виховання дітей обома батьками, оскільки повноцінний особистісний розвиток дитини відбувається найкращим чином за умови, коли вона має можливість належно та достатньо спілкуватися як з матір?ю, так і з батьком. При цьому таке спілкування має носити характер константності, забезпечувати умови для безпеки, формування надійної прив?язаності між дорослим та дитиною, а також її повноцінний розвиток. За умов тривалої відсутності контакту дитини зі спорідненою особою формується відчуженість та порушується надійна прив?язаність дитини до неї (а. с. 122-126).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Задовольняючи позов про негайне відібрання дитини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вважав, що головною метою такої міри є захист інтересів дитини. Наявність рішення суду від 12 листопада 2019 року, яким визначено місце проживання дитини з матір?ю, яке переглядалось судом апеляційної та касаційної інстанції і на даний час є чинним, неможливість виконання такого рішення внаслідок протидії з боку відповідача є підставою для відібрання дитини і повернення її матері.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Встановивши, що ОСОБА_2 без згоди матері, з якою на підставі рішення суду визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишив сина проживати у себе, чим самочинно змінив місце його проживання, добровільно повернути дитину матері відповідач не бажає, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. Доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток відповідач не надав і судом не встановлено. Посилання відповідача на ту обставину, що син значний час проживає з ним, не може бути підставою для відмови в позові, оскільки набрало законної сили рішення суду, за яким місце проживання малолітнього

ОСОБА_3 визначено з матір?ю.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до статті 129-1 Конституції України та статті 18 ЦПК України рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 12 листопада 2019 року, залишеного без змін постановою Донецького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, та постановою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року, є обов`язковим до виконання, проте відповідач не виконує рішення після набуття ним законної сили, чим фактично самочинно змінює місце проживання дитини, тому відібрання дитини і її повернення матері є ефективним способом захисту порушеного права у цій справі. В той же час вирішуючи спір про відібрання дитини, суд не може змінювати її місце проживання, визначене рішенням суду в іншій справі, без заявлення відповідних вимог про визначення (зміну) місця проживання дитини.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України.

Відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини є також підставою для застосування судової практики ЄСПЛ.

Так, у справі «Хабровські проти України» (заява № 1680/10, рішення від 17 січня 2013 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя) включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів (п.105). Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання прав заявника на повагу до сімейного життя, Суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права.

У справах цього типу адекватність заходу визначається швидкістю його виконання, оскільки сплив часу може мати невиправдані наслідки для взаємовідносин між дитиною та одним із батьків, який не живе з нею.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня

2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 29 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун