Справа № 495/872/21
№ провадження 2/495/1475/2021
З А О Ч Н Е р і ш е н н я
31 травня 2021 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,
за участю секретаря Іванченко А.С.,
Справа № 495/872/21,
розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Білгород Дністровському Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Стислий виклад позиції позивача.
12 лютого 2021 року позивач ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, просить суд визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право на проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 .
Так, вимоги позивача мотивовані тим, що вона є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно свідоцтву про право на спадщину за заповітом від 27.04.2011 року, виданого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1255 та витягом про державну реєстрацію прав від 25.05.2011 року.
Вказує, що в належному їй будинку до теперішнього часу зареєстрований ОСОБА_2 , який там не проживає з 2006 року.
Так, відповідно до акту від 31.10.2019 року, складеному працівниками КП "Білгород-Дністровське "ЖЕО - 1" за підтвердженням сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , вказано, що ОСОБА_2 , який являється колишнім чоловіком позивача, не проживає за вказаною адресою з 2006 року.
З урахуванням наведеного, вона і звернулась до суду з позовом за захистом своїх прав.
Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі.
16 лютого 2021 рокуУхвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду.
16 березня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті.
Позивач в судове засідання не з`явилась, представник позивача - адвокат Гафійчук С.Д. надав заяву про розгляд справи у відсутності, з проханням позовні вимоги задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК Україниповідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома .
Так, у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться..
Зі згоди позивача, про що свідчить заява представника позивача, суд ухвалою від 31 травня 2021 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України.
Фактичні обставини, встановлені судом.
Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що дійсно позивач є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно свідоцтву про право на спадщину за заповітом від 27.04.2011 року, виданого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1255 та витягом про державну реєстрацію прав від 25.05.2011 року. /а.с. 14-15/
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного 31.10.2019 року, складеному працівниками КП "Білгород-Дністровське "ЖЕО - 1" за підтвердженням сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , вказано, що ОСОБА_2 , який являється колишнім чоловіком позивача, не проживає за вказаною адресою з 2006 року. /а.с. 7/
Нормативне обґрунтування.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 Цивільного кодексу України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.
Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.
Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У ч.2 ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зазначено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.
Положеннями ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації.
Оцінка аргументів сторін, висновки суду.
Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право приватної власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , ту обставину, що відповідач не проживає у вказаному будинку з 2006 року, що станом на день винесення рішення перевищує встановлені чинним законодавством строки відсутності проживання членів сім`ї власника, враховуючи також, що реєстрація відповідача у спірному житловому приміщенні порушує право власності позивача, суд приходить до висновку про те, що є усі законні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
На підставі викладеного та керуючись ст. 150 ЖК України, ст. 319, 391, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 280-281, 354ЦПК України , суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН: НОМЕР_2 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Повний текст рішення складений 31 травня 2021 року.