Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 161/1083/20

провадження № 61-19303св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності та стягнення компенсації за частку у майні

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року у складі судді Рудської С. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Карпук А. К., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила припинити право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на їх частки у незавершеному будівництві - критому торговому центрі із стоянкою автомобілів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на ці частки, стягнувши з неї по 163 565 грн кожному за припинення їх права власності на частки у спільному майні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що їй на праві власності належить 2/3 частини цього незавершеного будівництва готовністю 24 %. 1/3 частина цього об`єкта нерухомого майна, а саме по 1/6 його частці належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . У неї з відповідачами склалися неприязні стосунки, і немає згоди щодо завершення будівництва торгового центру та спільного користування цим майном у подальшому. Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що частки відповідачів у спільному нерухомому майні є незначними, їх виділ в натурі неможливий, зміна власника майна не завдасть майнової шкоди відповідачам, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Луцький міськрайонний суд Волинської області рішенням від 04 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивачка не надала доказів на підтвердження підстав для припинення права власності відповідачів на їх частки у спільному з нею нерухомому майні. При цьому суд дійшов висновку, що розміри часток відповідачів (по 1/6 частці у спільному з позивачкою майні) у перерахунку на площу незавершеного будівництвом торгового павільйону з автомобільною стоянкою не є незначними. Крім того, ОСОБА_1 не надала належних доказів про неможливість поділу вказаного нежитлового об`єкта спільної часткової власності між сторонами спору та неможливість спільного користування ним усіма співвласниками. Також суд дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_1 того, що позбавлення відповідачів права власності на частки у спільному майні не завдасть їм істотної шкоди в разі отримання ними грошової компенсації вартості цих часток у запропонованому нею розмірі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Волинський апеляційний суд постановою від 24 листопада 2020 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому виходив з того, що обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не довела тих обставин, що частки інших співвласників у спільному з нею нерухомому майні є незначними і не можуть бути виділені в натурі через неподільність майна, а припинення права відповідачів на частки у спільному майні не завдасть їм істотної шкоди.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У грудні 2010 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 460/3003/16; від 12 червня 2019 року у справі № 552/8359/17; від 04 лютого 2019 року у справі № 404/2282/15; від 17 квітня 2019 року у справі № 644/10177/16; від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17; від 07 лютого 2019 року у справі № 686/17974/17; від 25 квітня 2019 року у справі № 766/13790/16; від 10 квітня 2019 року у справі № 635/8677/15; від 18 грудня 2019 року у справі № 463/1844/14; від 12 серпня 2020 року у справі № 347/2115/17.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно відхилили аргументи позивачки про незначний розмір частки відповідачів (у співвідношенні з її часткою), посилаючись на те, що такий розмір часток в перерахунку на площу незавершеного будівництвом нерухомого майна є істотним і не може вважатися незначним. Водночас Верховний Суд у своїх постановах кваліфікує частку співвласника як незначну, якщо вона становить такий розмір - 1/6, 5/24, 1/4. При цьому суди не взяли до уваги, що для оцінки того, чи є частка значною, її слід порівнювати з часткою іншого співвласника. У спірному випадку частка позивачки становить 2/3, тобто 66,67 % спільного майна. Тоді як частка кожного з відповідачів - 1/6, тобто лише 16,67 % спільного майна. Суди не взяли до уваги, що для визначення, скільки квадратних метрів спільного майна припадає на ідеальну частку, необхідно спочатку завершити будівництво такого майна. Умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку. Також суди не взяли до уваги, що однією з підстав позову було посилання на неможливість виділу часток відповідачів у натурі. Спільне майно неможливо поділити в принципі, оскільки ступінь його будівельної готовності становить менше 55 %.

Цю обставину позивач доводила висновками судового експерта оціночно- будівельної та будівельно-технічної експертизи від 10 серпня 2018 року № 440/5 та від 15 січня 2020 року № 11/5, якими встановлено, що поділ в натурі спільного майна в частинах 2/3 до 1/6 частини будівлі з метою обладнання окремих ізольованих частин будівлі неможливий. Суд першої інстанції необґрунтовано відхилив ці висновки експерта, визначивши їх як поверхневі. При цьому будь-якими доказами такі висновки експерта суд не спростував. Водночас суд апеляційної інстанції, за відсутності виняткового випадку неможливості подання доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідачів, взяв до уваги як доказ поданий вже під час апеляційного розгляду висновок судового експерта будівельно-технічної експертизи від 04 вересня 2020 року № 30 і висновок суб`єкта оціночної діяльності про вартість об`єкта оцінки фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 та зазначив, що згідно із зазначеним висновком виділ у натурі 1/6 частки спільного майна є технічно можливим відповідно до запропонованих варіантів виділу. Також суди не взяли до уваги, що спільно добудувати об`єкт з відповідачами неможливо, оскільки відповідачі не мають інтересу завершити будівництво спільного майна. Припинення права на частку в спільному майні не вплине на майнові інтереси відповідачів, зумовлені використанням такого майна (в розумінні правомочності користування як споживання корисних властивостей речі). В результаті припинення права на частку в спільному майні відповідачі отримають грошову компенсацію своїх часток виходячи з ринкової вартості спільного майна. Крім того, зазначила, що за фактичних обставин справи захист її права можливий лише через використання правового механізму, передбаченого статтею 365 ЦК України. Задоволення позову буде враховувати баланс інтересів сторін та відповідатиме принципу пропорційності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

03 лютого 2020 року справа № 161/1083/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 06 квітня 2017 року, виданими державним нотаріусом Першої луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В. є власником 2/3 частин незавершеного будівництва - критого торгового центру із стоянкою автомобілів готовністю 24 %, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на орендованій земельній ділянці загальною площею 0,1750 га. Власниками 1/3 частини цього об`єкта незавершеного будівництва на підставі постанови Апеляційного суду Волинської області від 29 травня 2018 року у справі № 161/10523/17 є ОСОБА_2 ОСОБА_3 , яким належить по 1/6 його частині.

Зазначений об`єкт як нерухоме нежитлове майно зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в іпотеці чи під забороною відчуження не перебуває, на нього виготовлений технічний паспорт.

Із пояснень сторін спору, наданих в судових засіданнях, встановлено, що між собою вони не підтримують жодних стосунків, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 тимчасово проживають за кордоном, об`єктом нерухомого майна, що є їх спільною частковою власністю, опікується ОСОБА_1 , яка сплачує орендну плату за землю під цим об`єктом нерухомого майна.

Згідно з висновком судового експерта оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 15 січня 2020 року № 11/5, проведеної на замовлення ОСОБА_1 , ринкова вартість об`єкта нерухомого майна - незавершеного будівництвом критого торгового центру із стоянкою автомобілів готовністю 24 % становить 981 390,00 грн, його поділ в натурі в частинах 2/3 (4/6) до 1/6 частин будівлі з метою обладнання окремих ізольованих частин будівлі неможливий.

Разом з тим згідно з висновком експерта судової будівельно-технічної експертизи від 04 вересня 2020 року № 30 та висновком суб`єкта оціночної діяльності про вартість об`єкта оцінки, наданих представником відповідачів і приєднаних до матеріалів справи під час апеляційного розгляду справи, виділ в натурі 1/6 частин незавершеного будівництвом критого торгового центру із стоянкою автомобілів готовністю 24 %, що на АДРЕСА_1 , технічно можливий відповідно до зазначених варіантів виділу. Вартість цього об`єкта нерухомого майна станом на 25 червня 2020 року становить 8 348 468,00 грн, а вартість 1/6 його частини - 1 391 411,00 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Частинами першою, другою і четвертою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно зі статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинене, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс12 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2784цс15.

Результат аналізу статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 зроблено висновок про те, що не зазначення у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування статті 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з у рахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням зазначеного суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність визначених у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності відповідачів на частки у спірному об`єкті нерухомого майна, крім того, таке припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди їх інтересам, оскільки надані позивачкою докази щодо вартості частки у спільному майні не відповідають реальній ринковій вартості, що було встановлено апеляційним судом. Крім того, позивачка не надала доказів про внесення на депозитний рахунок суду саме ринкової вартості часток відповідачів у спільному майні.

При цьому Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що 1/6 частка у майні є незначною і за певних умов, визначених законом, може бути припинена. Однак, як зазначалося вище, у цій справі таких умов не доведено, а тому позбавлення відповідачів на їх частки у нерухомому майні буде суперечити статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме прийняття доказів без з`ясування поважних причин їх неподання до суду першої інстанцій, суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки, враховуючи предмет та підстави заявленого позову, визначення реальної вартості частки у спільному майні має визначальне значення для встановлення обставин справи та є способом реалізації основоположних засад цивільного судочинства - змагальності сторін, доведеності та переконливості їх доводів і доказів перед судом. Висновок експерта від 04 вересня 2020 року № 30 та висновок суб`єкта оціночної діяльності про вартість об`єкта оцінки станом на 25 червня 2020 року був наданий представником відповідача на спростування доводів апеляційної скарги, а тому апеляційний суд обґрунтовано дав оцінку цим доказам в сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які заявник посилається як на підстави відкриття касаційного провадження.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев В. М. Коротун