ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1006/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/3160/16-ц Категорія: 310000000 Опалинська О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що з 04 жовтня 1997 року по 19 серпня 2008 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

У період спільного проживання в шлюбі сторони придбали 22/27 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 , а саме зазначені в технічному паспорті: житловий будинок літери А, а, а-1-а6 загальною площею 122,8 кв.м., житловою площею 83,9 кв.м., сарай Б, б, б-1, б2, сарай Г, Е, гараж Д, погріб п/д, огорожа № 1, № 2.

Оскільки спірний будинок придбаний під час шлюбу, за час подружнього життя, відповідач добровільно не бажає визнати за ним право власності, звернувся до суду із даним позовом.

Просив суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя 22/27 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 11/27 його частин.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано, що 22/27 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власністю подружжя, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 11/27 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , а саме зазначені в технічному паспорті: житловий будинок літери А, а, а-1-а6 загальною площею 122,8 кв.м., житловою площею 83,9 кв.м., сарай Б, б, б-1, б2, сарай Г, Е, гараж Д, погріб п/д, огорожа № 1, № 2.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні 22/27 частин будинку АДРЕСА_1 придбані сторонами під час перебування у шлюбі, відтак відповідно до вимог ст. 22 КпШС, дане нерухоме майно є спільною власністю подружжя.

Крім того, судом враховано, що дізнавшись про порушене право, як зазначає позивач у червні 2016 року ним строки позовної давності звернення до суду не пропущені, оскільки з матеріалів справи вбачається, що у 2013, 2014 роках стосунки між сторонами підтримувалися та спору про поділ спільного нажитого майна не виникало.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить його змінити, зменшивши частку нерухомого майна як об`єкту спільної сумісної власності подружжя із 22/27 до 11/54, а частку у праві власності ОСОБА_2 на дане майно зменшити із 11/27 до 11/108, в решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вартість спірного нерухомого майна складає 13250 грн, 10000 грн з яких є її особистими коштами, що були виручені відповідачем від реалізації попередніх об`єктів нерухомості набутих, в свою чергу за кошти отримані від реалізації особистого її майна квартири АДРЕСА_2 . Враховуючи викладене 3 250 грн були використані, як спільні кошти подружжя на придбання даного майна.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у її допиті, як свідка у справі, оскільки саме вона займалася купівлею-продажем майна, а тому просить суд апеляційної інстанції допитати її як свідка.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Дем`яненко О.А. вказував, що посилання відповідача на те, що вказаний будинок було придбано за її особисті кошти, отримані від продажу належного їй будинку по АДРЕСА_3 спростовуються довідкою нотаріуса, оскільки даний будинок відповідач продала 9 липня 2003 року, тобто через три місяці після придбання спірного будинку.

Щодо строку позовної давності, то зазначає, що спір між сторонами щодо нерухомого майна виник літом 2016 року, після чого позивач 29 серпня 2016 року звернувся із даним позовом до суду.

Також, заперечує проти клопотання про допит відповідача в якості свідка, оскільки пояснення свідків, не є належними доказами у даній справі, так як існує нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, який відповідач не оскаржувала.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до договору купівлі-продажу 22/27 частин будинку з надвірними спорудами від 15 квітня 2003 року зареєстрованого в реєстрі за № 1425 ОСОБА_4 купила 22/27 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд, по АДРЕСА_1 (а.с. 7, 21).

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2008 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 04 жовтня 1997 року, розірваний (а.с. 65).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації атів цивільного стану по м. Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області ОСОБА_2 та ОСОБА_4 19 серпня 2008 року розірвали шлюб (а.с. 6).

Із свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 виданого Смілянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області вбачається, що ОСОБА_4 уклала шлюб і змінила прізвище на « ОСОБА_5 » (а.с 120).

Не погоджуючись із заявленими вимогами позивача щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя 22/27 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 відповідач надала суду в якості доказів договір дарування квартири від 05 березня 1998 року, договір купівлі продажу квартири від 15 лютого 2001 року та довідку приватного нотаріуса Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. від 28 жовтня 2016 року щодо укладення договорів купівлі продажу на підтвердження придбання спірної частини будинку за кошти, що належали їй особисто.

Судом першої інстанції встановлено, що спірне будинковолодіння придбане до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому вирішуючи спір в цій частині необхідно застосовувати положення КпШС України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Аналогічні положення закріплено у пунктах 1, 2 частини першої статті 57 СК України.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у статті 70 СК України.

Колегія суддів виходить з того, що розглядаючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання вказаного майна.

Відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Звертаючись із апеляційною скаргою до суду, відповідач вказувала на те, що спірний будинок придбаний за кошти, отримані нею від продажу квартири отриманої нею у порядку договору дарування.

Перевіряючи вказані доводи скаржника, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з матеріалами справи, зокрема копією договору дарування квартири від 05 березня 1998 року встановлено, що відповідач ОСОБА_1 (дівоче прізвище « ОСОБА_6 ») прийняла у дар від ОСОБА_7 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с 35).

Дана квартира за договором купівлі-продажу продана відповідачем 15 лютого 2001 року за 4191 грн (а.с.36).

В подальшому, у відповідності до довідки приватного нотаріуса Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., ОСОБА_8 вчинялися правочини щодо купівлі та відчуження нерухомого майна.

Зокрема, 19 березня 2001 року за договором купівлі-продажу відповідачем придбано квартиру АДРЕСА_4 за 6200 грн.

29 листопада 2001 року ОСОБА_4 продала зазначену квартиру за 8000 грн.

30 листопада 2001 року ОСОБА_4 придбала будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_3 за 10000 грн.

09 липня 2003 року ОСОБА_4 продала даний будинок за 10000 грн.

Водночас, відповідно до договору купівлі-продажу 22/27 частин будинку з надвірними спорудами від 15 квітня 2003 року зареєстрованого в реєстрі за № 1425, ОСОБА_4 купила 22/27 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд, по АДРЕСА_1 .

Тобто, ОСОБА_4 придбано спірний будинок до продажу іншого нерухомого майна будинку з надвірними спорудами, якийзнаходиться в АДРЕСА_3 .

Посилання на те, що кошти від продажу будинку, якийзнаходиться в АДРЕСА_3 , від покупців були нею отримані не у липня, а у квітні 2003 року, ґрунтуються на припущеннях, які не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Щодо заявленого клопотання про необхідність допиту відповідача як свідка у зв`язку з вищезазначеними обставинами, то колегія суддів враховує те, що між сторонами склалися неприязні стосунки з приводу поділу спірного майна, у зв`язку з чим доходить висновку, що такий допит не може підтвердити чи спростувати факт належності спірного майна на праві спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, покази свідка є одним із доказів, які оцінюються судом у сукупності з іншими доказами, водночас як письмовими доказами у справі не спростовано презумпції спільності майна подружжя.

Отже, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції за встановлених у справі обставин дійшов помилкового висновку про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, оскільки презумпцію спільного сумісного майна подружжя закріплена нормами матеріального права, а відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що вказаний будинок придбаний за її особисті кошти.

Окремо, колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга не містить посилань на пропуск позовної давності для звернення із даним позовом, а тому такі підстави перевірці в суді апеляційної інстанції не підлягають, що узгоджується із вимогами частини першої статті 367 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 червня 2021 року.

Судді: