Справа № 522/2812/18
Провадження № 2/522/2733/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особа на стороні позивача без самостійних вимог: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Поведьонкова Ірина Іванівна та ОСОБА_4 , про визнання заповітів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

До суду 09.03.2018 року надійшов позов ОСОБА_1 , який неодноразово уточнявся, та згідно останньої редакції від 02.03.2020 року позов був пред`явлений до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особа на стороні позивача без самостійних вимог: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Поведьонкова Ірина Іванівна та ОСОБА_4 , та заявлено вимоги про визнання заповітів від 18.11.2005 року та від 10.09.2012 року, укладених ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач був онуком померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , остання була матір`ю батька позивача ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Смерть бабусі відбулась у приміщенні КУ «ГКБ-10» при невідомих обставинах від множинних пошкоджень і опіків (65% поверхні тіла), які були у неї на обличчі, тулубі, верхніх та нижніх кінцівках. Із цього приводу в Приморському ВП ГУНП в Одеській області було відкрито кримінальне провадження за №0003706.

Вказував, що після смерті бабусі залишилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , та вважає, що він як єдиний спадкоємець за законом по праву представлення у відповідності до положень ст. 1266 ЦК України прийняв спадщину, звернувшись 20.09.2017 року до приватного нотаріуса ОМНО Сороки Л.З. із заявою про прийняття спадщини.

Посилався на те, шо спадкова справа до майна померлої бабусі була відкрита приватним нотаріусом ОМНО Сорокою Л.З. за заявою його колишньої дружини ОСОБА_2 . У подальшому позивачу стало відомо, що його бабуся залишила заповіт від 10.09.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Поведьонковою І.І., номер у спадковому реєстрі 53359812, на ім`я відповідачки ОСОБА_2 .. Також позивачу стало відомо, що 18.11.2005 року ОСОБА_5 було складено заповіт на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Федорченко Т.М., зареєстрований у реєстрі за № 37894054.

Вказані заповіти позивач вважає недійсними із тих підстав, що на час їх укладання ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Посилався на те, шо його померла бабуся тривалий час страждала на хвороби серця та судин головного мозку, перенесла численні інфаркти та інсульти, а тому через стійкий розлад здоров`я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже вважає, що волевиявлення бабусі як заповідача не було вільним та не відповідало дійсній її волі. Також зазначив, що йому відомо і інші сумнівні обставини складання заповітів, що оспорюються.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.01.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.03.2019 року цивільну справу було передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.

Ухвалою суду від 15.04.2019р. справу було прийнято до провадження с. ОСОБА_7 ..

Представником ОСОБА_2 адв. ОСОБА_8 23.04.2019 року було подано відзив на позов (а.с.126-130, т.1), згідно якого заперечував проти позову та просив відмовити. Посилався на те, що померла ОСОБА_5 вільно реалізувала своє право розпоряджатись власним майном, склавши відповідний заповіт на користь ОСОБА_2 .. При цьому, відповідачка була у добрих стосунках із померлою, допомагала їй (давала кожного місяці кошти, купувала ліки, продукти ат інше). При цьому посилався на те, що саме відповідачка займалась похованням померлої та витрачала на це власні кошти. Вказував, що позивач, як онук, не цікавився життям бабусі та всі обставини його позову ґрунтуються лише на припущеннях та не підтверджені будь-якими доказами. Не заперечував, шо заповідач ОСОБА_5 у свої роки (вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 ) була хворою людиною, між тим вказував, що її хвороби не заважали розумовій здатності її мозку усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (зокрема при оформленні заповіту). Отже, зазначив, шо ОСОБА_5 , підписуючи заповіт на користь ОСОБА_2 , була єдиним власником спірної квартири, мала беззаперечне право вільно розпорядитись належним їй майно, а дієздатність заповідача була встановлена нотаріусом при посвідченні оскаржуваного заповіту. Оскаржуваний заповіт від 10.09.2012 року складений із дотриманням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. За викладеного просив відмовити у позові в частині вимог, що стосуються заповіту від 10.09.2012 року.

На підставі наказу від 16 вересня 2019 року №50-ос/с Голови суду ОСОБА_9 про відрахування зі штату Приморського районного суду м.Одеси судді Шкамерди К.С. у зв`язку із закінченням терміну відрядження, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, та на підставі службової записки помічника та секретаря судового засідання судді ОСОБА_7 Іванової О.І. та Довгань Ж.А. здійснено перерозподіл справи.

Матеріали справи надійшли до провадження судді Домусчі Л.В.

Ухвалою суду від 24.10.2019 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 25.11.2019 року.

У зв`язку з неявкою сторін справи, окрім представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 , розгляд справи 25.11.2019 року було відкладено на 20.01.2020 року.

Ухвалою суду від 20.01.2020р. за клопотанням представника ОСОБА_2 ОСОБА_8 було витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сороки Любові Зіновіївни належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи, відкритої за заявою ОСОБА_1 за фактом смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Розгляд справи відкладено на 17.02.2020 року.

Розгляд справи 17.02.2020 року було відкладено на 02.03.2020 року, у зв`язку з неотриманням витребуваних доказів згідно ч.5 ст.198 ЦПК України.

У підготовчому засіданні 02.03.2020 року були присутні позивач та його представник ОСОБА_10 , представник відповідача - ОСОБА_8 .. У матеріалах справи міститься заява приватного нотаріуса, згідно якої просила справу розглядати за її відсутності.

Суд протокольною ухвалою від 02.03.2020 року прийняв до розгляду подану 02.03.2020 року представником позивача заяву про збільшення позовних вимог, згідно яких позов пред`явлено до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особа на стороні позивача без самостійних вимог: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Поведьонкова Ірина Іванівна та ОСОБА_4 , з вимогами про:

- визнання заповіту померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , посвідченого 10.09.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І., номер у спадковому реєстрі 53359812, недійсним;

- визнання заповіту померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , посвідченого 18.11.2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., номер у спадковому реєстрі 37894054, недійсним.

Розгляд справи був відкладений на 27.04.2020 року з наданням представнику відповідача часу для подання відзиву на уточнений позов, а також належне сповіщення інших учасників процесу.

Також представником позивача ОСОБА_10 було заявлено до суду клопотання про витребування доказів по справі.

Ухвалою суду від 02.03.2020 року витребувано від:

- КУ «Міська клінічна лікарня №1» (м. Одеса, вул. М`ясоїдівська, 32) оригінал історії хвороби ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

- приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Федорченко Тетяни Михайлівни належним чином завірену копію заповіту померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , посвідчений 18.11.2005 року, номер у спадковому реєстрі 37894054;

- від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Поведьонкової Ірини Іванівни належним чином завірену копію заповіту померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , посвідчений 10.09.2012 року, номер у спадковому реєстрі 53359812.

До суду 12.03.2020 року на виконання ухвали суду від 20.01.2020 року приватним нотаріусом ОМНО Сорокою Л.З. були надані належним чином засвідчені копії документів, що містяться в спадковій справі №14/2017, заведеної 15.09.2017 року до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с.90-118, т.2).

У підготовче засідання призначене на 27.04.2020 року сторони не з`явилися, представник позивача адвокат Адабаш С.А. надала суду клопотання, в якому просила відкласти розгляд справи на іншу дату.

Розгляд справи відкладено на 09.06.2020 року.

На виконання ухвали суду від 02.03.2020 року КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР 01.06.2020 року було надано медичну карту №9511/786 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка знаходилася на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділені КНП «МКЛ «1» ОМР з 21.07.2010 року по 06.08.2010 року.

У підготовче засідання 09.06.2020р. представник позивача адв. Адабаш С.А. не з`явилася, надала суду клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовче засідання з`явився представник відповідача - ОСОБА_8 , заперечував проти заяви представника позивача, однак вважав за необхідне отримати документи на виконання ухвали суду про витребування доказів.

Судом визнано причини неявки представника позивача неповажними, але у зв`язку з невиконанням ухвали суду від 02.03.2020 року в частині витребування доказів від приватних нотаріусів Федорченко Т.М. та Поведьонкової І.І., розгляд справи відкладено на 20.07.2020 року.

10.07.2020 року на виконання ухвали суду від 02.03.2020 року приватним нотаріусом ОМНО Федорченко Т.М. надано належним чином завірену фотокопію заповіту, посвідченого 18.11.2005 року за реєстровим №7183 від імені ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

У підготовче засідання призначене на 20.07.2020 року позивач та його представник адвокат Адабаш С.А. не з`явилися, знову надали суду клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовче засідання призначене на 20.07.2020 року представник відповідача - ОСОБА_8 , заперечував проти заяв позивача та його представника.

Судом визнано причини неявки сторони позивача неповажними, але у зв`язку з тривалим невиконанням ухвали суду від 02.03.2020 року в частині витребування доказів від приватного нотаріуса Поведьонкової І.І., розгляд справи відкладено на 14.09.2020 року.

21.07.2020 року на виконання ухвали суду від 02.03.2020 року приватним нотаріусом ОМНО Поведьонковою І.І. надано належним чином завірену копію заповіту, посвідченого 10.09.2012 року за реєстровим №3240 від імені ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

У підготовче засідання призначене на 14.09.2020 року з`явився представник відповідача - ОСОБА_8 , заявив клопотання про допит у якості свідків ОСОБА_11 , лікаря ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , наполягав на його задоволенні.

У підготовче засідання з`явилися представник позивача адвокат Адабаш С.А., заявила клопотання про призначення посмертно судово-психіатричної експертизи по справі. Проти задоволення клопотання про допит свідків заперечувала частково, не заперечувала проти допита лікаря.

У підготовче засідання з`явився ОСОБА_1 , підтримав доводи адвоката.

Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Протокольною ухвалою суду від 14.09.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про допит свідків ОСОБА_11 , лікаря ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , клопотання щодо призначення посмертно судово-психіатричної експертизи вирішувати після надання їх свідчень.

Жодних, не розглянутих клопотань, від сторін суду не заявлено.

Ухвалою суду від 14.09.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 01.12.2020 року.

Розгляд справи 01.12.2020 року був відкладений на 23.03.2021 року у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Через неявку сторін, розгляд справи 23.03.2021 року був відкладений на 02.06.2021 року. Розгляд справи 02.06.2021 року був відкладений на 26.08.2021 року у зв`язку з відсутністю в суді світла.

У судовому засіданні 26.08.2021 року надав свої пояснення як свідок ОСОБА_13 .

Також надав свої пояснення по суті спору представника відповідачки ОСОБА_8 , який заперечував проти позов та просив відмовити, посилаючись на недоведеність позовних вимог. Зазначив, що дійсність заповіту від 10.09.2012 року позивачем не спростована. Зазначив, що дійсно померла хворіла в силу похилого віку, проте матеріали справи не містять доказів того, що померла перенесла численні інсульти та інфаркти. З 2010 року по 2016 року заповідач лише двічі була в лікарні та огляд ОСОБА_5 був здійснений лікарем через 2 місяці (15.11.2012 року) після складання заповіту. Посилався на те, що вона розуміла значення своїх дій та могла керувати ними, та дієздатність заповідача була встановлена нотаріусом при посвідченні заповіту. Також посилався на те, шо у заповідача з відповідачем були дуже добрі відносини та остання весь час піклувалась про ОСОБА_5 , оскільки позивач не піклувався про неї. Не заперечував що деякий час позивач з відповідачкою проживали разом. Проте потім вони припинили свої відносини. А відповідачка залишилась в подальшому в добрих стосунках з померлою та допомогала їй.

По справі було оголошено перерву до 21.09.2021 року для повторного сповіщення свідків.

У судовому засіданні 21.09.2021р. надав свої пояснення як свідок ОСОБА_12 ..

Також був присутній позивач ОСОБА_1 , який позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, наполягаючи на тому, що він, як онук, є єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_5 .. Посилався на те, що у ОСОБА_5 , яка була адвокатом та жила одна, з 1991 року були інфаркти та інсульти головного мозку та працювала вона останнього разу по 2004 рік. Вважає, що бабку вбили, підпалили в квартирі, а тому подав відповідну заяву до відділу поліції. Посилався на те, що це він познайомив відповідачку з бабусею, з якою знаходився якийсь час в фактичних близьких стосунках, проте потім вони розстались, проте заповіт складений на ім`я відповідачки вважає незаконним, стверджував, що бабуся була «не в своєму умі». Стверджував, що ОСОБА_5 лежала у лікарнях в 2008-2010 року, 2012 році, та була в неадекватному стані, а тому вважає, що заповіти мають бути визнанні недійсними. Крім того пояснив, що дізнався про заповіт на ОСОБА_15 ) , з кою знаходився у фактичних подружніх стосунках десь 7 років тобто по 2011р., десь в 2012р. у нього з ОСОБА_16 була домовленість, коли вони розійшлись, що вона буде заїжджати до бабусі. Такий же заповіт на ОСОБА_16 посвідчила і його мати, яка померла в 2014р., і ОСОБА_16 оформляла після цього спадщину на себе, та яка потім переоформила спадщину на нього шляхом дарування його дружині. Знає що бабуся сама пішла до нотаріуса за залишила заповіт на ОСОБА_17 , а до цього на ОСОБА_18 , яка зараз дуже хвора, це найліпша подруга бабусі. Про заповіт на ОСОБА_18 він знав весь час, так як бабуся зберігала всі свої коштовності та гроші також у ОСОБА_18 . Про смерть бабусі йому стало відомо від сусідів, він не займався її похованням. Він змінив в квартирі замки.

Також був присутній представник відповідачки, який заперечував проти позову та просив відмовити, зазначивши, що фактичні подружні стосунки між позивачем і ОСОБА_16 припинились десь в 2014р.

За клопотанням представника відповідача по справі було оголошено перерву до 23.11.2021р..

У судовому засіданні 23.11.2021 року були присутні : позивач разом із представником адв. ОСОБА_10 , які позовні вимоги підтримали та просили задовольнити; та представник відповідачки ОСОБА_8 , який позовні вимоги не визнав та просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 та треті особи - приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Поведьонкова Ірина Іванівна та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.

У матеріалах справи наявні заяви приватних нотаріусів, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності.

Відповідачка ОСОБА_3 поважність причин неявки суду не повідомили, відзиву до суду не надала та будь-яких клопотань не заявляла.

У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Верховний Суд у постанові від 1жовтня 2020року у справі №361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

З урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, належного сповіщення сторін, а також відсутність доказів поважності причин неявки, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачки та третіх осіб, сповіщених належним чином.

Ухвалою суду від 23.11.2021р. було розглянуто та залишено без задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_10 про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення присутніх сторін, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 12.09.2017 року, складено актовий запис №9412 (а.с.25).

Згідно довідки від 12.09.2017 року, підписаної лікарем ОСОБА_19 (а.с.84, т.1), причиною смерті ОСОБА_5 став нещасний випадок унаслідок загоряння або розплавлення іншого одягу.

Поховання ОСОБА_5 займалась відповідачка ОСОБА_2 , на ім`я якої 13.09.2017 року було видано свідоцтво про поховання № НОМЕР_2 (а.с.86). Зазначений факт підтвердив також і позивач в судовому засіданні.

Приватним нотаріусом ОМНО Сорокою Л.З. за заявою ОСОБА_2 15.09.2017 року було відкрито спадкову справу №14/2017 року до майна 11.09.2017 року ОСОБА_5 , копія якої була надана до суду 12.03.2021 року (а.с.90-118, т.2).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина 11.09.2017 року та до її складу увійшла, зокрема, квартира АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира складається із 2х житлових кімнат, заг.пл. 52,8 кв.м., на належала померлій на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Щукіною Л.С., зареєстрованим у реєстрі за №4-667, спадкова справа №218/2001р..

Позивач був онуком померлої ОСОБА_5 та 20.09.2017 року також звернувся до приватного нотаріуса ОМНО Лутченко А.А. із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі (а.с.102, т.2). Листом від 22.02.2018 року приватний нотаріус ОМНО Сорока Л.З. повідомила позивача, що спадкодавець ОСОБА_5 залишила заповіт не на його користь.

Так за розглядом справи судом встановлено, що ОСОБА_5 за життя було складено заповіти:

- 18 листопада 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Федорченко Т.М., номер у спадковому реєстрі № 37894054, згідно якого заповідала на користь ОСОБА_20 усе майно, яке буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось та взагалі усе те, на що вона за законом буде мати право (а.с.109, т.2).

- 10 вересня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Поведьонковою І.І., номер у спадковому реєстрі № 53359812, згідно якого заповідала на користь ОСОБА_2 усе майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати та на що вона за законом матиме право, у тому числі належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.99, т.2).

Звертаючись до суду з дійсним позовом, позивач просив визнати оскаржувані заповіти недійсними, посилаючись на те, що останні були складені заповідачем без усвідомлення значення своїх дій, яка мала стійкий розлад здоров`я, за відсутності вільного волевиявлення.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (ч.1 ст. 12 та ст. 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (ст. 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (ст. 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Із позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається:

(а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;

(б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Як визначив Верховний суд у постанові від 27 жовтня 2021 року по справі № 703/4689/18, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними;

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.. Доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Також позивач не надав належних та допустимих доказів щодо незазначених ним інших сумнівів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У підтвердження своїх позовних вимог позивачем до позову було надано медичну документацію відносно померлої ОСОБА_5 (а.с.46-67, т.2).

Зокрема позивачем були надані наступні медичні документи, з яких вбачається:

Згідно виписки із історії хвороби №3105/712 (а.с.48), ОСОБА_5 перебувала на лікуванні з 12.07 по 22.07.1993 року з діагнозом : інфаркт міокарда. Атеросклероз аорти, каронарних судин сердця.

При цьому суд не приймає до уваги медичну документацію, датовану за 1993 рік (а.с.50-56), оскільки остання є досить віддалених за часом від обставин, які досліджуються, а саме факт психічного здоров`я заповідача станом на 2005 рік та 2012 рік.

Згідно виписки із історії хвороби №2738/307 (а.с.46), датована періодом лікування з 21.08.2008 року по 05.09.2008 року, свідчить про те, що остання проходила лікування пневмонії.

Дійсно, виписки №9511 із медичної картки стаціонарного хворого (а.с.47, 133) свідчить про те, шо з 21.07.2010 року по 06.08.2020 року ОСОБА_5 була на лікуванні у зв`язку з повторним ОНМК (першого разу 2009 році) по ішемічному типу в поєднанні с церебральним атеросклерозом. Проте в даній виписці відсутні будь-які дані щодо психічного стану хворого.

Отже, дослідивши надані виписки із історій хворіб заповідача, суд вбачає, що її більшість не відноситься спірного періоду (зокрема 2005 року), а також не містить відомостей щодо психічного стану заповідача ні станом на 2005 рік, ні станом на 2012 рік.

Доказів того, що ОСОБА_5 на час укладення оспорюваних заповітів мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України .

Із приводу рекомендації щодо лікування та показань про стан ОСОБА_5 , викладених лікарем ОСОБА_12 (а.с.57-58, т.2), суд вбачає, що лікар підтвердив свій підпис на рекомендаціях.

Як свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні 21.09.2021 року пояснила, що працювала лікарем-невропатологом в поліклініці №12, звільнилась у травні 2021 року. Зазначила, що була знайома з померлої ОСОБА_21 та декілька років тому, вона подзвонила їй, оскільки потребувала консультації. Свідок була у померлої 3-4 рази (дати не пам`ятає), робила свої помітки та рекомендації по лікуванню. Зазначила, що у неї було то високий, то низький тиск, а в передостанній раз у ОСОБА_22 спостерігались порушення мовлення, дезорієнтація у просторі. Останнього разу у Ірини лікар запідозрила пневмонію, проте вона викликати швидку лікарню відмовилась, а тому свідок виписала направлення на аналізи. Дату останнього прийому свідок не пам`ятає, зазначила, що це було улітку. Свідок зазначила, що коли вона була у квартирі померлої, то також була присутня інша жінка, хто саме свідку невідомо. Зі слів ОСОБА_22 свідку було відомо, шо вона має онука, який працює, та привозить продукт уночі. Лист на стор.57, т.2 вона підписувала, оскільки до неї два роки звернулись адвокат із чоловіком, який назвався онуком померлої. Свідок зазначила, що померла в 2012 році мала провали в пам`яті, проте наприкінці того ж 2012 року виглядала адекватною. Погіршення відбулись до 2016 року.

Між тим, дані покази свідка не містять достеменних відомостей щодо психічного стану ОСОБА_5 на дату складанні заповіту від 2012 року (10.09.2012 року). Як вбачається з рекомендацій свідка як лікаря, останні датовані пізніше дати складання заповіту (15.11.2021 рік).

При цьому суд не приймає як належний та допустимий доказ рекомендації ОСОБА_12 як лікаря від 17.07.2019 року, оскільки згідно її пояснень як свідка вона всі записи та рекомендації робила від руки та будь-якої надрукованої відповіді на письмовий запит адвоката не готувала, у тому числі не друкувала. Будь-якого адвокатського запиту вона не отримувала, було лише усне звернення. Хто надрукував документ їй невідомо.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів щодо стану заповідача на дату складання оскаржуваних заповітів матеріали справи не містять та позивачем надано не було.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні 26.08.2021 року пояснила, що вона була знайома як з померлою більше 50 років, також знає відповідачку ОСОБА_22 . А позивач онук померлої, навпаки, лише позивач кошти у померлої, та до дня смерті бабусі був байдужий до неї та ніколи не цікався її життям. Свідку відомо, що відповідачка ОСОБА_22 є колишньою цивільною дружиною позивача. Зазначила, що знала про те, що від самої ОСОБА_5 свідку було відомо, що відповідачка є спадкоємцем за заповітом, оскільки ОСОБА_5 подзвонила свідку, коли вийшла від нотаріуса (після посвідчення в 2012 році заповіту). Зазначила, що вони (свідок та померла ) уже добре дружили та довіряли одна одній, розповідали все одна одній. Та зі слів померлої свідку відомо, що ОСОБА_5 не бажала залишати квартиру на онука. Пояснила, що відповідачка приділяла багато уваги померлій (купувала продукти, ліки, давали гроші на оплату комунальних послуг) та піклувалась про неї, коли ОСОБА_5 була у лікарні після інфаркту. Свідку відомо, що ОСОБА_5 курила та на ній загорівся халат, коли вона курила, та ОСОБА_5 подзвонила свідку, вона приїхала та викликала МЧС вони залізли до квартири через вікно. Наступного дня ОСОБА_5 відвезли до лікарні. Свідок стверджувала, шо ОСОБА_5 все добре розуміла та до остання дня свого життя вона допомагала знайомим складати позовні заяви, оскільки була адвокатом. Щодо іншого заповіту від 2005 року, то свідку нічого не відомо.

За встановлених обставин, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку щодо недоведеності позивачем факту не усвідомлення спадкодавцем, на момент складення оспорюваних заповітів (18.11.2005 року та 10.09.2012 року), значення нею своїх дій та не можливості останньої керувати ними, а як наслідок й підстав для визнання заповіту недійсним.

Окрім того, суд вбачає, що заповіт від 18.11.2005 року був складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_20 , а не на користь ОСОБА_3 (на що посилався позивач). При цьому позовні вимоги до ОСОБА_20 позивачем не заявлялись, а заповіту на користь ОСОБА_3 судом не встановлено.

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Відповідно до роз`яснень, викладених у абз.1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

У відповідності до абз.8 постанови пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Отже, неналежне визначення сторін у позові є самостійною підставою для відмови у позові.

Відповідна правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 307/2201/15-ц.

Додатково суд враховує, що колегія суддів Верховного суду у постанові 25 листопада 2021 року по справі № 210/573/19 визначила, що визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

У межах обраного позивачем способу захисту його прав, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , а тому в їх задоволенні відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 15-16, 203, 207, 215-216, 225, 316, 319, 321, 328, 391, 1216-1218, 1223, 1234, 1257, 1261, 1268-1270 ЦК України, ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 43, 49, 64, 76, 81-82, 89, 95, 133, 141, 209, ч.3 ст. 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України; суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особа на стороні позивача без самостійних вимог: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Поведьонкова Ірина Іванівна та ОСОБА_4 , про визнання заповітів недійсними - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний тест рішення виготовлено 03.12.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.