ПОСТАНОВА

Іменем України

27 травня 2021 року м. Кропивницький

справа № 393/520/20

провадження № 22-ц/4809/916/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Голованя А.М., Карпенка О.Л.,

при секретарі Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області у складі судді Рачкелюка Ю.В. від 26 січня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У вересні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 19.07.2008.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Банк на підставі укладеного між ними договору відкрив картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а також надав відповідачу у користування кредитну картку, тобто надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором.

Відповідно до п.2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг, відповідач зобов`язався, що вразі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань з погашення кредиту, сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України становлять 86,4 % - для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна олд».

Банк вказує, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, проте відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим, утворилася заборгованість, яка станом на 15.06.2020 становить 19 586,30 грн, з яких: 14461,81 грн заборгованість за «тілом» кредиту, в т.ч.: 0,00 грн заборгованість за поточним «тілом» кредиту, 14 461,81 грн заборгованість за простроченим «тілом» кредиту, 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками, 5124,49 грн заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України, 0,00 грн пеня, 0,00 грн комісія.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути зазначену суму боргу.

Заочним рішенням Новогородківського районного суду Кіровоградської області від 26 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за поточним тілом кредиту та поточними процентами у відповідача відсутня, що, на думку суду, свідчить про відсутність заборгованості загалом.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Вказує, що позовні вимоги є повністю доведеними, між сторонами існують кредитні правовідносини. Умови кредитування належним чином погоджені з відповідачем, що підтверджується довідкою про умови кредитування, яка підписана ним особисто, у якій зазначено базову ставку за користування кредитом, розмір щомісячних платежів, визначено порядок та умови сплати неустойки та штрафів.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Однак відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

18 липня 2008 року ОСОБА_1 підписав та подав позивачу анкету заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, чим підтвердив, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг /а.с.32/.

Згідно з наданим банком розрахунку заборгованості, відповідач має заборгованість за договором станом на 15.06.2020, яка становить 19 586,30 грн, з яких: 14461,81 грн заборгованість за «тілом» кредиту, в т.ч.: 0,00 грн заборгованість за поточним «тілом» кредиту, 14461,81 грн заборгованість за простроченим «тілом» кредиту, 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками, 5124,49 грн заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України, 0,00 грн пеня, 0,00 грн комісія /а.с.5-16/.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

З положень частин 1 та 2 статті 207 ЦК України можна зробити висновок, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Зі змісту статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України вбачається, що кредитний договір є консенсуальним, двостороннім та відплатним.

Зобов`язання з кредитного договору передбачає єдиний обов`язок боржника повернути кредит у повному розмірі та сплатити проценти за користування кредитом.

При цьому однією з істотних умов кредитного договору, яка повинна бути узгоджена в договорі, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит.

У цій справі позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що між ним і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н від 19.07.2008 у формі договору приєднання. Позивач стверджував, що він свої зобов`язання за договором виконав надавши відповідачу кредит, натомість відповідач свої зобов`язання порушив, кредит не повернув, проценти за користування ним не сплатив.

До того, як вирішувати питання чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, суд має вирішити такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За змістом ст. 76 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи на підставі досліджених ним доказів, які містять дані про такі обставини.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Стандарт оцінки доказів закріплено в ст. 89 ЦПК України, яка передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінку доказам суд надає у рішенні.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, на підтвердження факту укладення кредитного договору, його виконання банком і порушення виконання зобов`язання з боку позичальника позивач надав до суду першої інстанції наступні докази:

анкету-заяву ОСОБА_1 від 19.07.2008 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, підписану відповідачем з якої вбачається, зокрема, що він бажав отримати банківську послугу з оформленням кредитної картки «Універсальна» (а.с. 32);

підписану 19.07.2008 відповідачем довідку про умови кредитних карток «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» де вказано тип платіжної картки VISA Classic, тип кредитної лінії відновлювальна, пільговий період 30 днів стосовно кожної видаткової операції, базова процентна ставка 3,0 % на місяць, розмір щомісячного платежу 7% від заборгованості, але не менше 50 грн та не більше залишку заборгованості, розмір комісій, розмір пені та штрафу за несвоєчасне погашення заборгованості (а. с. 33);

Умови та правила надання банківських послуг (а. с. 34 43);

світлокопію паспорта громадянина України, на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчену відповідачем (а. с. 44 - 46);

довідку АТ КБ «ПриватБанк» про номери виданих ОСОБА_1 платіжні картки із зазначенням строку їх дії (а. с. 31);

виписку про рух коштів на банківському рахунку, відкритому ОСОБА_1 за період з 21.07.2008 по 01.06.2020 (а. с. 17 29);

виконаний банком розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_1 за період з 21.07.2008 по 15.06.2020 (а. с. 5 16).

Суд першої інстанції не навів у мотивувальній частині оскаржуваного рішення своєї оцінки цим доказам, не зробив висновків щодо доведеності або недоведеності обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги.

Апеляційний суд встановив, що надана позивачем на підтвердження позовних вимог анкета-заява від 19.07.2008, яку підписав відповідач, не містить умов кредитування, як такі. Зокрема, в ній не йдеться про вид кредитування, валюту кредитування, розмір кредиту, проценти та їх розмір, порядок і строки сплати, а також не містить умов про неустойку та інших умов.

Натомість надана позивачем до суду довідка про умови кредитування з використанням кредитних карток «Універсальна, 30 днів пільговий період», яка підписана відповідачем, містить такі відомості: про вид та спосіб кредитування, розмір процентної ставки, порядок погашення кредиту, відповідальність за невиконання зобов`язань та інше.

Суд першої інстанції вручив відповідачу копії цих документів разом з копіями позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 64). Суд також роз`яснив відповідачу право подати відзив на позовну заяву. Однак відповідач заперечень проти позову не висловив, що, звісно, не звільняє позивача від обов`язку доказування обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, але має бути враховано судом при оцінці доказів.

Стосовно наданих позивачем Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, то вони не містять відомостей про те, що відповідач був ознайомлений з ними, а в мережі Інтернет на офіційній сторінці ПриватБанку в розділі архів Умов та правил надання послуг доступні їх редакції починаючи лише з 01.09.2013.

Згідно з положеннями статей 633, 634 ЦК України, на які посилався позивач в обґрунтування свого позову, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Щодо застосування положень статей 633, 634 ЦК України у спорах між банком та його клієнтам про відповідність наданих доказів реальним умовам договору, то Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, який викладено в постанові від 03 липня 2019 року по справі ЄУН: 342/180/17, де Суд вказав на таке:

«Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин».

Як і у справі № 342/180/17, яку переглядала Велика Палата Верховного Суду, так і в цій справі відсутні дані про те, що саме такі Умови та правила надання банківських послуг мав на увазі відповідач на час укладення договору з позивачем, тобто станом на 19.07.2008.

Проте надані позивачем копії підписаних відповідачем заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна, 30 днів пільговий період» дають підстави вважати про прийняття відповідачем на себе зобов`язань саме на таких умовах, які запропонував банк.

Та обставина, що банк відкрив ОСОБА_1 банківський рахунок і встановив на ньому кредитний ліміт, а відповідач по справі використовував кошти банку на споживчі потреби підтверджується випискою з його особового рахунку станом на 17.06.2020, з якої вбачається, що відповідач почав користуватися цими коштами з 22.07.2008 року, частково повертав їх.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на час існування спірних правовідносин, далі - Положення), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічну за змістом норму містить п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, яке є чинною на час ухвалення судом рішення.

Отже, належним та допустимим первинним доказом проведення операцій з коштами на рахунку можуть являтися: виписки з особового рахунку клієнта банку, інші касові документи або документальні розпорядження розпорядника коштів про їх перерахування.

Відповідач не заперечував факти використання ним наданих банком коштів, які підтверджені випискою з його рахунку.

Проте, всупереч умовам договору про сплату щомісячних платежів, які становлять 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і включають частину кредиту та плату за користування ним, відповідач здійснював такі платежі не регулярно, допускав прострочення, а останній платіж особисто вніс 26.11.2019.

Жодних розумних сумнівів у добросовісності ведення банком обліку коштів на рахунку відповідача немає.

З розрахунку заборгованості, який банк зробив на підставі виписи з особового рахунку відповідача, вбачається наявність від`ємного платіжного балансу, зокрема, заборгованість ОСОБА_1 за використаними коштами банку («тіло» кредиту) становить 14461,81 грн.

Відповідач не спростовував наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надав до суду доказів погашення ним заборгованості, а тому колегія суддів вважає доведеним, що станом на 15.06.2020 він мав заборгованість перед банком за кредитом.

З огляду на те, що фактично отримані та використані кошти ОСОБА_1 в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернув, а також беручи до уваги вимоги ч. 1 ст. 530 ЦК України, колегія суддів дійшла до висновку про доведеність позовних вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 14461,81 грн.

Щодо умовиводу суду першої інстанції про неможливість існування простроченої заборгованості за відсутності строкової (поточної заборгованості), то апеляційний суд звертає увагу на таке.

Зазвичай під боргом розуміють зобов`язання, за яким одна сторона (боржник) повинна виконати на користь іншої сторони (кредитора) або третьої особи (вигодонабувача). Це може бути передача певного товару, переказ певної суми грошових коштів тощо.

Зміст зобов`язання позичальника за договором позики або кредиту є повернення отриманих від позикодавця або кредитодавця грошових коштів та в сплаті процентів, якщо такий обов`язок передбачених умовами договору.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то зобов`язання, яка не виконане у встановлений строк, вважається простроченим (прострочена заборгованість). В інакшому випадку це поточна (строкова) заборгованість.

Отже, прострочений кредит («прострочене «тіло» кредиту термін, який використовує позивач) це заборгованість, яка не погашена в термін (строк), встановлений кредитним договором.

Нуль заборгованості за поточним тілом кредиту вказує лише на те, що строк виконання зобов`язання позичальника по сплаті щомісячних частин кредиту сплинув, а не на відсутність заборгованості загалом.

Право позивача вимагати від відповідача сплати процентів за користування кредитом грунтється на нормах статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та умовах укладеного між сторонами по справі договору, зокрема, тих які містяться в узгодженій сторонами довідці про умови кредитування.

Таким чином, починаючи з 26 числа місяця, який наступає за тим у якому позичальник використав надані йому банком кошти та не повернув їх, банк має право на отримання процентів у розмірі 3,0 % на місяць (36 % на рік).

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість відповідача по сплаті процентів, яку просить стягнути позивач, почала формуватися з накопичувальним підсумком з 01.12.2019.

Однак всупереч умовам договору про розмір базової процентної ставки на рівні 3% на місяць, позивач застосовував підвищені процентні ставки: 3,60%, 7,20% та 86,40%.

Згідно з ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Положеннями ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України встановлено незмінність фіксованої процентної ставки впродовж усього строку договору, а банкам заборонено збільшувати процентну ставку в односторонньому порядку.

Посилання позивача на пункти Умов та Правил надання банківських послуг, якими передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати (в тому числі збільшувати) процентну ставку не можуть братися судом до уваги з огляду на відсутність доказів того, що вони були узгоджені сторонами по справі, як частина укладеного між ними кредитного договору.

У зв`язку з цим вимоги позивача про стягнення процентів підлягають задоволенню частково виходячи з обумовленої сторонами в договорі процентної ставки - 36 % річних.

Згідно з вже згаданим судом розрахунку заборгованості, за період з 01.12.2008 року по 15.06.2020 року (кінцева дата періоду за який позивач просить стягнути проценти), виходячи із суми заборгованості по кредиту та розміру процентної ставки - 36% на рік і кількості днів користування кредитом за який стягуються проценти 198 днів, розмір заборгованості відповідача по процентах становить 270,42 грн (14461,81 х 36 : 100 : 365 х 198 = 2704,20).

Докази того, що відповідач повністю виконав свої зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті процентів у справі відсутні, а отже вимоги позивача про стягнення процентів підлягають задоволенню частково.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим позивачем доказам, не навів переконливих аргументів на їх спростування, неповно встановив обставини справи та неправильно визначив правовідносини сторін, а отже безпідставно повністю відмовив в задоволенні вимоги позивача.

Оскільки доводи позивача в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 14461,81 грн та за процентами в сумі 2704,20 грн підтверджені наявними у справі доказами, які не були спростовані чи заперечені відповідачем, то суд мав задовольнити такі вимоги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, то на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути компенсацію сплаченого ним судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що загалом становить 3941,25 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 26 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 14461 грн 81 коп., заборгованість по відсотках 270 грн 72 коп., а всього 14732 грн 23 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» судовий збір 3941 грн 25 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 01.06.2021.

Судді:

О.А.Письменний А.М. Головань О.Л. Карпенко