Дата документу 02.06.2021 Справа № 335/92/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/92/20 Головуючий у 1 інстанції Калюжна В.В.
Провадження № 22-ц/807/1307/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кочеткової І.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: Комунарський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Південно-Східного, Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Запоріжжя) про звільнення майна з під арешту,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: Комунарський ВДВС м. Запоріжжя Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Запоріжжя) про звільнення майна з під арешту.

В обґрунтування позову зазначала, що 23 жовтня 2012 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір про позику грошей, за яким позивач передала, а ОСОБА_6 прийняла позику у сумі 485 000 грн., що на момент укладення договору за курсом Національного банку України становило 59 200 доларів США, зі строком повернення до 22 жовтня 2013 р.

Договором передбачено, що у разі прострочення повернення боргу позичальник зобов`язується відшкодувати завдані збитки та сплатити штраф у розмірі 0,4% від суми боргу за кожен день прострочки.

23 жовтня 2012 р. на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 23 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_6 , що діяла від себе та від імені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_1 (Іпокодавці) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., за реєстровим № 3695, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна сума заборгованості за договором про позику грошей складає 2 278 084,00 грн., яка станом на 04.05.2020 не погашена.

Оскільки зобов`язання за договором про позику грошей належним чином не виконали, у позивача виникло переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок переданого в іпотеку майна.

Проте, на вказане майно (квартиру) було накладено арешт постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 44194580 від 07.08.2014, державним виконавцем Комунарського ВДВС Запорізького міського управління юстиції, номер запису про обтяження 7768251 від 12.08.2014, що унеможливлює реалізацію позивачем своїх законних прав щодо повернення грошових коштів за договором про позику грошей за рахунок реалізації іпотечного майна.

Однак, скористатись правом звернення стягнення на спірну квартиру, що є предметом іпотеки позивач не може, оскільки на зазначене майно накладено арешт та внесено відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Позивач вважає, що накладення арешту на іпотечне майно в даному випадку є порушенням її прав.

Просила суд скасувати арешт з предмету іпотеки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 44194580 від 07.08.2014 року, реєстраційний номер обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 7768251.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2021 року позов задоволено.

Звільнено з-під арешту квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться в іпотеці ОСОБА_3 , накладеного державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Кисліциною Ю.Д. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 44194580 від 07.08.2014 року, реєстраційний номер обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 7768251.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі. При відмові у закритті провадження, просить застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності до вимог про зняття арешту з предмету іпотеки. В задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право іпотеки виникло на підставі договору іпотеки від 23 жовтня 2012 року, тобто до прийняття виконавчого документа (постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження), а також накладення на її підставі відповідного арешту на майно державним виконавцем. Тому, вимоги іпотекодержателя про зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документа, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя, є законними та обґрунтованими. Зазначений арешт позбавляє позивача можливості реалізувати своє право іпотекодержателя на погашення наявної заборгованості за рахунок реалізації іпотечного майна.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2012 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір про позику грошей.

Відповідно до умов вказаного договору позики ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_6 прийняла позику у сумі 485 000 грн., що на момент укладення договору за курсом продажу доларів США Національного банку України є еквівалентом суми 59 200 доларів США, зі строком повернення до 22 жовтня 2013 р.

За умовами п.п. 1, 3 цього договору визначено, що у разі прострочення повернення боргу позичальник зобов`язується відшкодувати завдані збитки та сплатити штраф у розмірі 0,4% від суми боргу за кожен день прострочки

23 жовтня 2012 р. в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики грошей від 23 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_6 , що діяла від себе та від імені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_1 (Іпокодавці) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., за реєстровим № 3695, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 19741511 від 23.01.2020, в даному реєстрі зареєстровано обтяження (арешт) квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 44194580 від 07.08.2014, винесеної державним виконавцем Комунарського ВДВС Запорізького міського управління юстиції, номер запису про обтяження 7768251 від 12.08.2014.

Судом встановлено, що на виконанні у Комунарському ВДВС у місті Запоріжжя Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження № 44194580 з примусового виконання виконавчого листа 333/9994/13ц від 14.03.2014, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суми боргу 115 562,32 грн.

07 серпня 2014 року у межах даного виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

22 грудня 2014 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5. ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Положеннями статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені випадки зняття арешту з майна державним виконавцем. Відповідно до частини п`ятої цієї ж статті, у всіх інших випадках арешт знімається за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За приписами статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Положеннями ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» передбачені правові наслідки порушення обов`язків іпотекодавця, зокрема: у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Частиною першою статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що арешт, накладений на іпотечне майно за постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 333/9994/13ц від 14.03.2014, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя (ВП № 44194580). Таким чином, право іпотеки (застави нерухомого майна) виникло на підставі договору іпотеки від 23 жовтня 2012 року, тобто до прийняття виконавчого документа (постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження), а також накладення на її підставі відповідного арешту на майно державним виконавцем.

В апеляційній скарзі скаржник ставить питання про закриття провадження у справі та скасування рішення суду першої інстанції, оскільки у даній цивільний справі вирішується спір між тими ж сторонами і з тих самих підстав, як і у цивільній справі № 335/15373/14-ц.

Колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість зазначеного клопотання про закриття провадження у справі, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 18.08.2015 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя було ухвалено рішення у справі № 335/15373/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , третя особа Комунарський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та зняття арешту з майна, яке рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15.06.2016 року скасовано, у задоволенні позову було ОСОБА_3 відмовлено.

Таким чином, клопотання про закриття провадження є необґрунтованим, оскільки у даних справах сторони є різними, зокрема, коло відповідачів, до яких заявлено позовні вимоги, а тому, обставини справи підлягають всебічному встановленню в ході судового розгляду, у зв`язку з чим клопотання не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності не знайшли свого підтвердження в ході перегляду справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги іпотекодержателя про зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документа, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя, є законними та обґрунтованими, оскільки зазначений арешт позбавляє позивача можливості реалізувати своє право іпотекодержателя на погашення наявної заборгованості за рахунок реалізації іпотечного майна.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 червня 2021 року.

Головуючий

Судді: