КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 357/5870/20 Головуючий у суді першої інстанції - Ярмола О.Я.
Номер провадження № 22-ц/824/5444/2021 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , свої вимоги мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2016 року він є власником 1/4 частини приватного будинку, що у АДРЕСА_1 . Вказував, що у даному будинку, з його дозволу, 19 травня 2016 року була зареєстрована його знайома і помічник по роботі ОСОБА_2 зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначав, що відповідач зі своєю донькою у даному будинку не проживають більше року, ніяких домовленостей щодо користування житлом не існує, а тому з урахуванням уточненої позовної заяви (а.с.23-27), просив суд усунути перешкоди у розпорядженні його власністю - 1/4 частиною будинку, визнавши відповідача ОСОБА_2 та її малолітню доньку ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням кв. АДРЕСА_2 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивував тим, що судом не було здійснено належної оцінки доказів та не враховано норми законодавства України щодо визначення підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Апелянт вважає, що суд поверхово розглянув справу, не встановив фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення справи, дав неправильну оцінку наявним доказам, не перевірив доводи сторін.

Апелянт вказує, що судом порушено ст. 79-80 ЦПК України: характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Судом не враховано того факту, що ОСОБА_2 не була членом сім`ї позивача, шлюб між ними не укладався, докази того, що сторони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом тощо, проживали однією сім`єю у матеріалах справи відсутні. Твердження відповідача про те, що вона готує судовий процес щодо встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю, не є достатнім доказом вважати, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Таким чином, у суду були відсутні підстави застосовувати норми законодавства, що регулюють права членів сім`ї.

Також апелянт вказує, що малолітня ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_2 від попереднього шлюбу, тому не була і не є членом родини позивача, а посилання на ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» є безпідставним, оскільки дана норма регулює права дітей-членів сім`ї наймача або власника жилого приміщення.

Зазначає, що відповідач з дитиною вселились в будинок позивача і набули право користування чужим майном, а тому право користування чужим майном має бути припинено на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

В апеляційній скарзі також вказано, що відповідач з дитиною змінили місце проживання після погіршення стосунків з позивачем, і фактично не проживають у спірній квартирі з грудня 2018 року. Отже, відповідач з її малолітньою дитиною користувались будинком позивача під час дії сервітуту, обставини припинились, а тому наявні правові підстави для їх виселення із приміщення, що належить позивачу на праві власності, та позбавлення права користування житловим приміщенням.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просив апеляційний суд скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2021 року та прийняти нове судове рішення, яким вимоги позивача задовольнити повністю: усунути ОСОБА_1 перешкоди у розпорядженні власністю, визнавши ОСОБА_2 та її неповнолітню дочку ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: кв. АДРЕСА_2 .

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Вареника А.М., відповідно до якого не погоджується із доводами апеляційної скарги, вважає, що скарга не містить жодних підтверджень порушень судом першої інстанції вимог цивільного законодавства, а тому просить залишити її вимоги без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Так, у відзиві вказує, що судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах та як сім`я, спільно придбали частину будинку, де й зареєстрували своє місце проживання, а також місце проживання малолітньої дитини відповідача.

Представник відповідача вказує, що дійсно стосунки між сторонами погіршились та ОСОБА_2 разом з дитиною вимушено змінила місце проживання. Відповідач не має іншого власного житла, не має доступу до будинку, в якому зареєстровано її місце проживання, зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, яку залишено без розгляду через повторну неявку представника. Зазначено, що наразі готується позов про встановлення факту спільного проживання з позивачем однією сім`єю та поділ спільного майна.

У відзиві також міститься посилання на те, що позивачем не надано підтвердження існування трудових відносин між сторонами чи доказів існування домовленостей щодо користування житлом, наявності перешкод реалізації права власності на належне йому нерухоме майно внаслідок реєстрації в ньому неповнолітньої дитини, доказів звернення до органів опіки та піклування щодо зняття з реєстрації та надання дозволу на продаж належної йому частини будинку. Окрім того, допитаний свідок ОСОБА_4 , яка проживає по сусідству з позивачем, суду вказала, що до зими 2018 року ОСОБА_2 постійно жила в будинку із позивачем.

Представник відповідача посилається й на те, що малолітня дитина була зареєстрована та проживала до грудня 2018 року разом із матір`ю та позивачем у спірному будинку на законних підставах (дане не оскаржувалось) й оскільки дитина не може самостійно визначити своє місце проживання, то і сам факт її не проживання за місцем реєстрації не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом.

Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без змін.

Позивач ОСОБА_1 та його представник будучи належним чином обізнаними про дату, час та місце розгляду справи в судове засіданні до апеляційного суду не з`явилися, при цьому представник позивача адвокат Мочинський А.Р. подав заяву про розгляду вказаної справи судом апеляційної інстанції у відсутність позивача та його представника (а.с. 131,132)

Представник відповідачки ОСОБА_2 , адвокат Вареник А.М. при апеляційному розгляді справи заперечив щодо доводів апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення. Обґрунтовуючи свої заперечення підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу та крім того пояснив, що відповідачка ОСОБА_2 вважає, що спірна квартира ( частину будинку АДРЕСА_3 була придбана нею та позивача за період спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах, а тому вона у травні 2021 року звернулася до суду із позовом про встановлення вказаного факту та визнання права на частину вказаного майна. Просив врахувати вказані обставини при вирішенні поданої скаргою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення у представника відповідачки - ОСОБА_5 , вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , мотивував своє рішення тим, що підстава, на якій місце проживання малолітньої ОСОБА_3 2008 року народження, реєструвалося в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Вказано, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному помешканні не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач і малолітня ОСОБА_3 2008 року народження набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Також судом зазначено, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження трудових відносин між сторонами, чи існування будь-яких домовленостей з приводу користування житлом. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено підстави на яких була вселена й зареєстрована в спірному помешканні відповідач з дитиною, та й не доведено підстав для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням.

Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником 1/4 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд АДРЕСА_3 . Наведене підтверджено копією Договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 12 травня 2016 року, а також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.10, 28-30).

Судом встановлено, що через 6 днів після придбання вищезазначеного житла, 19 травня 2016 року, позивач, разом з відповідачем та малолітньою ОСОБА_3 , одночасно зареєстрували своє місце проживання в кв. АДРЕСА_2 (а.с.6-9).

В матеріалах справи міститься також висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 10 листопада 2020 року №682, відповідно до якого слідує, що визнання малолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, будинку АДРЕСА_1 є таким, що суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих прав дитини та порушує її охоронювані законом інтереси. При цьому із цього ж висновку вбачається, що з грудні 2018 року відповідачка ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні не проживають, та залишаються в ньому бути зареєстрованими. (а.с.65-66).

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, частини першої статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 125/2625/17 (провадження № 61-4819св19) зроблено висновок, зокрема, щодо застосування статті 391 ЦК України та вказано: «зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав».

Аналогічні правові висновки міститься і в постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16 та від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц).

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Так, позивач посилається на той факт, що між ним та відповідачем по справі існують трудові відносини, за яких відповідач допомагала йому з роботою, пов`язаною з Інтернет ресурсами, а позивач вчив останню тонкощам ведення бізнесу.

Однак, відповідач по справі посилається на те, що вона разом із позивачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, жили разом як сім`я, без реєстрації шлюбу.

Відповідно до положень статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Так, матеріалами справи підтверджується факт того, що ОСОБА_2 зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 10 листопада 2020 року, в якому, зокрема, містяться пояснення ОСОБА_7 (бабусі малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), де остання повідомила, що її дочка ОСОБА_2 дійсно проживала з ОСОБА_1 однією сім`єю, а малолітня ОСОБА_3 називала ОСОБА_1 татом. Також вказала, що з кінця грудня 2018 року її дочка та внучка проживають з нею за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до положень статті 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до положень статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

До вказаних правовідносин слід застосовувати положення, передбачені статтями 383, 391 ЦК України, оскільки колегія суддів, ухвалюючи дане рішення враховує, що матеріалами справи не підтверджено факт перебування ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у сімейних відносинах на момент реєстрації у спірній квартирі, не надано доказів реєстрації між ними шлюбу, відсутнє також і рішення суду щодо встановлення факту проживання позивача та відповідачки у фактичних шлюбних відносинах, що свідчить про те, що ОСОБА_2 не була та не є членом сім`ї ОСОБА_1 , а тому на неї та на її малолітню дитину ОСОБА_3 не поширюються права, які передбачені для членів сім`ї власника будинку.

Щодо посилання апелянта на те, що відповідач зі своєю дитиною вселилась до будинку позивача і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, то слід зазначити наступне.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Тобто, сервітут не виникає з будь-яких правовідносин з приводу користування нерухомим майном, в даному випадку квартирою, а має бути встановлений у законний спосіб. Саме по собі вселення у будинок (квартиру) не тягне виникнення у такої особи сервітутного права на це майно в розумінні закону, який і не містить норми права про автоматичне виникнення в цих осіб саме сервітуту на житло.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до нерухомого майна, щодо якого проводиться державна реєстрація прав належать в тому числі житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Державній реєстрації прав, згідно зі статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підлягають і речові права, похідні від права власності, зокрема і право користування (сервітут).

Частина 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже сервітут на будинок (квартиру) виникає з моменту державної реєстрації такого речового права.

Закон не містить виключень з обов`язку реєстрації права сервітуту в залежності від джерела його встановлення.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 не були та не є членами сім`ї ОСОБА_1 , а останній просить усунути йому перешкоди у користуванні його власністю - житловим приміщенням кв. АДРЕСА_2 , то апеляційний суд доходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки за подачу позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн, а за подачу апеляційної скарги 1261,20 грн, що разом становить 2102 грн, то суд апеляційної інстанції стягує вказану суму судового збору з відповідача на користь апелянта.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 317, 321, 383,391 ЦК України, ст. 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю - 1/4 частиною будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , визнавши відповідача ОСОБА_2 та її малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в кв. АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) судовий збір у розмірі 2102 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 03 червня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв