ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/681/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4538/16-ц Категорія: 304060000 Гудзенко В.Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Вініченка Б.Б., Фетісової Т.Л.
за участю секретаряЛюбченко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 лютого 2021 року (повний текст виготовлено 18 лютого 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, встановлення факту нікчемності договору довічного утримання, визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 , обґрунтовуючи його тим, що 04 жовтня 2002 року між її чоловіком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачкою було укладено договір довічного утримання. За вказаним договором ОСОБА_2 зобов`язувалась доглядати її та її чоловіка, за що отримала у власність їхній будинок із усіма надвірними будівлями та спорудами.

Позивачка зазначила, що вказаний договір довічного утримання посвідчений приватним нотаріусом, який, згідно з Законом України «Про нотаріат» (в редакції на час укладення спірного договору) не мав права засвідчувати договори довічного утримання, а тому, на думку позивачки, є нікчемним.

Крім того, нікчемність договору вбачається ще із тієї обставини, що за договором відбулося відчуження майна, право власності на яке на момент вчинення правочину не зареєстроване у визначеному законом порядку.

На відчуження своєї частки домоволодіння позивачка згоди не давала, тому не зазначена як сторона договору, її права та обов`язки не визначені в договорі.

При відчуженні майна не визначено частки співвласників спільного майна подружжя для розпорядження ними, тому, на переконання позивача, не ясно якою саме часткою відбулося розпорядження та який її розмір, як і не можливо визначити міру відповідальності у випадку невиконання умов договору.

ОСОБА_1 вказала, що суттєві умови договору довічного утримання суперечать законодавству в частині вартості матеріального забезпечення.

Крім того, у зв`язку зі смертю чоловіка (відчужувача), договір вважається виконаним, але залишається невизначеним обов`язок відповідачки щодо позивачки, оскільки остання, не будучи стороною правочину, не має права заявляти про його розірвання у зв`язку із фактичним невиконанням його умов.

При укладенні договору було підроблено підпис відчужувача та підпис позивачки, тому в цій частині позивачкою буде заявлено клопотання про призначення судової експертизи.

Укладенням такого договору порушено загальні засади цивільного законодавства, визначені у ст. 3 ЦК України щодо справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідачка приватизувала на своє ім`я земельну ділянку під майном, яке отримала у власність незаконно, чим порушила право на земельну ділянку під частиною будинку позивачки.

На підставі цих доводів, ОСОБА_1 , остаточно визначивши свої вимоги, просила суд:

- поновити строк позовної давності як такий, що пропущений з поважної причини;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , який в цілому складається з глинобитних обкладених цеглою жилого будинку літ. «А», літньої кухні «Б», погрібу «В», вбиральні «Г», сараю «Д», бані «Ж», сараю «Е», огорожі «№1», хвіртки №2, замощення 1.

- встановити нікчемність договору довічного утримання, укладеного 04 жовтня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського округу Кучер Оленою Іванівною;

- визнати договір довічного утримання, укладений 04 жовтня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 таким, що порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з прибудовами по АДРЕСА_1 , який в цілому складається з глинобитних обкладених цеглою жилого будинку літ. «А», літньої кухні «Б», погрібу «В», вбиральні «Г», сараю «Д», бані «Ж», сараю «Е», огорожі «№1», хвіртки №2, замощення 1;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 вказаний житловий будинок з прибудовами;

- визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0610 га, для обслуговування житлового будинку, серії ЧР № 035054, виданого 17 грудня 2003 року на ім`я ОСОБА_2 , кадастровий №:05:004:0216;

- визнати за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0610 га для обслуговування жилого будинку.

Крім того, просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення строку позовної давності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, встановлення факту нікчемності договору, визнання договору довічного утримання таким, що порушує права позивачки, визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним державного акту на земельну ділянки, які взаємопов`язані між собою та безпосередньо пов`язані з договором довічного утримання, укладеного 04 жовтня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , заявлені після спливу 3-х річного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності позивачка не довела суду, а відповідачка в свою чергу заявила клопотання про застосування строків позовної давності, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Ухвалюючи рішення, районний суд вважав, що в частині підстав нікчемності правочину підлягають застосуванню норми ЦК УРСР від 18 липня 1963 року.

Вирішуючи питання щодо застосування строків позовної давності, суд керувався нормами ЦК України 2003 року.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржила його в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не розглянув позовні вимоги у повному обсязі, не дослідив обставини та докази, позбавив позивачку права власності, права на захист своїх прав та інтересів, серед яких є вимога щодо нікчемності правочину.

До того ж, апелянтка вважає, що з моменту її звернення до суду із позовом у 2012 році строк позовної давності перервався, остаточно справу було вирішено 30 грудня 2013 року, у тій справі ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом свого права у межах позовної давності (відповідач не подавала заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності), а тому із даним позовом вона звернулас я в межах позовної давності.

Аргументи апеляційної скарги щодо незаконності рішення районного суду по суті позовних вимог відповідають доводам позовної заяви.

Вважаючи рішення незаконним, просить його скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи встановлено, що 29 червня 1957 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом про смерть № 334 записаного 17 травня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області.

З часу реєстрації шлюбу до дня смерті чоловіка, подружжя перебувало у шлюбі.

18 березня 1959 року, під час перебування у шлюбі, ОСОБА_3 , рішенням Уманського міськвиконкому № 99 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку, на земельній ділянці, площею 600 кв.м. по АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка надана ОСОБА_3 у безстрокове користування.

За життя, ОСОБА_3 спільно з позивачкою збудували будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

04 жовтня 2002 року між ОСОБА_3 та відповідачкою у справі ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, посвідченого нотаріально, згідно якого відповідачка ОСОБА_2 зобов`язалася здійснювати догляд за ОСОБА_3 та позивачкою у справі ОСОБА_1 , а останній передав у власність відповідачки житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 та які юридично оформлені на ОСОБА_3 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою.

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 04 жовтня 2002 року ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на відчуження за договором довічного утримання ОСОБА_2 житлового будинку з надвірними спорудами і будівлями по АДРЕСА_1 .

Після смерті чоловіка, позивачка зверталася до суду з позовними заявами про розірвання договору довічного утримання та про визнання його недійсним.

За наслідками розгляду вказаних позовних заяв ухвалювалися рішення всіх інстанції щодо заявлених позовних вимог, тому станом на час ухвалення рішення у цій справі наявні рішення судів, які набрали законної сили

Позовні вимоги ОСОБА_1 у даній справі стосуються фактично встановлення обставин нікчемності договору довічного утримання від 04 жовтня 2002 року року та застосування наслідків його нікчемності.

Окрім вказаного, позивачка, звертаючись до суду, просила також визнати за собою право власності на нерухоме майно, що було предметом договору, а також на земельну ділянку, на якій таке майно розташоване.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року за результатами розгляду справи № 916/3156/17 прийшла до висновку про те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Перевіряючи обставини, на які посилається ОСОБА_1 як на підставу для встановлення обставин його нікчемності, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехдних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з п. 9 Прикінцевих та перехдних положень ЦК України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Оскільки судом, враховуючи підстави даного позову, встановлюються обставини нікчемності саме станом на час укладення договору довічного утримання від 04 жовтня 2002 року, тому слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року у редакції станом на час укладення договору. Вказана обставина була вірно встановлена районним судом.

У редакції ЦК УРСР 1963 року станом на час укладення спірного договору на відміну від ст. 215 ЦК України року, поняття нікчемного правочину (правочин, недійсність якого прямо передбачена законом) було відсутнє.

Натомість, оспорювані правочини (якщо сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом) та нікчемні правочини відносилися до недійсних угод.

Так, згідно з положеннями ст. 48 ЦК УРСР 1963 року (недійсність угоди, яка не відповідає вимогам закону) було визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Таким чином, вказані позивачкою обставини нікчемності правочину станом на час укладення спірного договору довічного утримання є підставами для визнання такої угоди саме недійсною через невідповідність її вимогам закону та застосування наслідків, передбачених ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, а не встановлення обставини її нікчемності та застосування її наслідків.

Слід зауважити, що постановляючи ухвалу від 03 лютого 2015 року апеляційний суд Черкаської області досліджував інші підстави недійсності договору довічного утримання, хоч і одного і того ж предмету позову (зокрема недійсність угоди на підставі ст. 55 ЦК УРСР 1963 року)

Даний спір стосується визнання недійсності угоди на підставі ст. 47, 48 ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 426 ЦК УРСР 1963 року договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 Кодексу), зокрема нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Положеннями ст. 36 Закону України «Про нотаріат» (у редакції станом на час укладення договору)визначено, що приватний нотаріус вчиняє нотаріальні дії, передбачені статтею 34 цього Закону, за винятком посвідчення договорів довічного утримання.

Договори довічного утримання посвідчуються державними нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів купівлі-продажу жилих будинків. (п. 55 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року N 18/5 у редакції станом на час укладення договору, далі Інструкція)

Договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 04 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Кучер О.І., з недотримання положень діючого на той час законодавства, оскільки повноваження на посвідчення таких договорів мали виключно державні нотаріуси, тому договір укладено з порушенням 426 та 47 ЦК УРСР, що тягне за собою застосування положень ст. 48 Кодексу. (а.с. 44, т.1)

Таким чином, колегією суддів встановлено порушення прав позивачки та підставності визнання спірної угоди недійсною.

Доводи апелянта щодо порушення районним судом норм матеріального права та недослідження доводів позовної заяви в цій частині є безпідставними, оскільки вказана обставина перевірялася місцевим судом, що знайшло своє відрображення у змісті рішення.

В той же час, відповідачкою ОСОБА_2 було подано заяву про застосування строків позовної давності у відзиві на позовну заяву від 05 липня 2018 року. (а.с. 181, т.1)

Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 зазначено, що позовна давність застосовується лише щодо вимог про захист порушеного права.

З п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вбачається, що правила цього Кодексу про позовну давіність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк за захистом права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Колегією суддів встановлено, що станом на час набрання чинності ЦК України, а саме станом на 01 січня 2004 року, трирічний строк позовної давності за оспорюваним договором не сплив, а тому вирішення питання у частині застосування строку позовної давності має вирішуватися за правилами ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 від 04 жовтня 2002 року, остання дала свою згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_3 спірного договору довічного утримання від 04 жовтня 2002 року. (а.с. 188, т.1)

Таким чином, про укладення спірного договору, а відповідно і про порушення свого права, їй було відомо при його укладенні, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити саме із підстав пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності.

Звернення ОСОБА_1 з позовами до суду про розірвання договору довічного утримання, визнання договору довічного утримання недійсним, тобто хоч стосовно і одного і того ж договору, але з інших праових пістав чи неналежне надання їй правової допомоги не може бути поважною причиною пропуску трирічного строку позовної давності останньою та не може бути підставою для поновлення їй такого строку судом у цій справі.

Аналогійчний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 02 грудня 2020 року за результатами розгляду справи № 333/4605/16.

Таким чином, місцевим судом, після встановлення підстав для задоволення позовних вимог, вірно застосовано строк позовної давності, про що заявлено ОСОБА_2 у суді першої інстанції, та відхилено підстави, на які позивачка посилалася як на поважні для поновлення такого строку.

Доводи скаржниці в частині того, що вона не надавала своєї згоди на відчуження своєї частки в майні, придбаному за час перебування у шлюбі, спростовуються навними у матеріалах справи доказами, зокрема нотаріально посвідченою заявою від 04 жовтня 2002 року (а.с. 188, т.1), яка була досліджена місцевим судом під час ухвалення рішення.

Отже, при укладенні договору довічного утримання щодо розпорядження майном, нажитим за час шлюбу подружжям, було дотримано вимог ст. 23 КпШС України, що діяв станом на час укладення договору, щодо отримання згоди другого з подружжя у письмовій формі на укладення угод по відчуженню спільного майна, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення.

Посилання ОСОБА_1 на ч. 2 ст. 747 ЦК України є безпідставними, оскільки станом на час укладення договору діяв ЦК УРСР 1963 року, яким, на відміну від ЦК України, не було передбачено умови щодо визначення частки співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном, якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Також, відповідно до ч. 1 вазаної статті ЦК України, у разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання(догляду), обсяг зобов`язання набувача відповідно зменшується.

Пунктом 6 спірного договору зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язується довічно повністю утримувати ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , забезпечивши їх харчуванням, одягом, необхідною допомогою, доглядом, медичним обслуговуванням, похоронити їх та зберегти у їх довічному користуванні жилий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 .

Отже, укладаючи вказаний договір, відповідачка взяла на себе зобов`язання не тільки щодо ОСОБА_3 , а і щодо позивачки.

Тому ОСОБА_1 не позбавлена права звертатись до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання у зв`язку з його невиконанням або неналежним виконанням відповідачкою по відношенню до позивачки при виникненні таких підстав.

Таким чином, дослідивши усі обставини справи, колегія суддів вважає правильним залишити рішення першої інстанціїб без змін, оскільки районний суд вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Так як апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01 червня 2021 року.

Судді