Справа № 204/6085/20
Провадження № 2/204/268/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 травня 2021 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська в складі:
головуючої судді Токар Н.В.
за участю секретаря Легостаєвої А.Д.,
за участю представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Південне», третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, припинення права власності, скасування запису про державну реєстрацію права власності та витребування нерухомого майна, -
У вересні 2020 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Південне», третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, припинення права власності, скасування запису про державну реєстрацію права власності та витребування нерухомого майна, у якому просила визнати недійсним свідоцтво від 11.11.1999 б/н про право власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , яке видане Державним житлово-комунальним підприємством «Південне»; витребувати у ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради вказану квартиру; припинити право власності на об`єкт нерухомого майна вказану квартиру та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_2 на квартиру, внесений державним реєстратором КП «Бюро технічної інвентаризації» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області Вусиком М.О.
Ухвалою суду від 07 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві.
Відповідачі ОСОБА_2 , КЖЕП «Південне», належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, відзиву не надавали.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.4 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.
Частина 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Способи судового захисту передбачені ст.16 ЦК України.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, Рішенням Дніпропетровської обласної ради про виконання рішення обласної ради від 18.07.2003 року №202-9/XXIV «Про підвищення ефективності управління майном спільної власності територіальних громад області» в частині передачі обласних комунальних підприємств до власності територіальної громади м.Дніпропетровська затверджено розпорядження голови обласної ради від 18 серпня 2003 року №159-р «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м.Дніпропетровська спільного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Лівобережжя», від 10 вересня 2003 року №171-р «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м.Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Центральний» та від 06 жовтня 2003 року №186р «Про передачу із спільної власності територіальних громад області у власність територіальної громади м. Дніпропетровська житлових будинків, що перебувають на балансі Дніпропетровського обласного житлово-комунального підприємства «Аеродром» та розташовані на території м. Дніпропетровська.
19.06.2003 Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було прийнято рішення №1549 «Про проведення реєстрації багатоквартирних будинків, що перебувають на утриманні об`єднань співвласників (власників квартир і нежитлових приміщень), або юридичних осіб - балансоутримувачів незалежно від форм власності».
Відповідно вказаного рішення комунальному підприємству «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» доручено проводити реєстрацію багатоквартирних будинків.
Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 19.11.2003 року №11/13 вирішено прийняти у комунальну власність територіальної громади міста обласні житлово-комунальні підприємства «Південне», «Центральний», «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебувають на їх балансі.
10.09.2003 року Комісією з питань приймання-передачі цілісного майнового комплексу ОЖКП « ІНФОРМАЦІЯ_1 » із спільної власності територіальних громад області у власність територіальної громади м.Дніпропетровська було складено акт приймання-передачі із спільної власності територіальних громад області у комунальну власність територіальної громади міста Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Південне», яким передано в житловий фонд низку житлових будинків, зокрема, будинок АДРЕСА_2 .
Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» на підставі вищевказаних рішень проведено реєстрацію права власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 та записано в реєстрову книгу № НОМЕР_1 за реєстровим №4877-181.
В свою чергу, Департаментом правового забезпечення ДМР було здійснено запит до КП «Дніпровське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради про надання інформації щодо того, чи надавалась відповідь ОСОБА_2 від 11.11.1999 № 1801-99 про реєстрацію права власності.
У відповідь надійшов лист КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради від 27.04.2020 року № 4686 про те, що станом на 31.12.2020 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_3 не значиться, а відповідь ОСОБА_2 про реєстрацію права власності відсутня.
Також, департаментом правового забезпечення Дніпровської міської ради було здійснено запит до Чечелівської районної у місті Дніпрі ради про надання інформації про прийняття рішення виконавчим комітетом про видачу ордеру на ім`я ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Листом від 04.08.2020 року №506 Чечелівська районна у місті Дніпрі рада повідомила про відсутність запитуваної інформації.
Окрім того, департаментом правового забезпечення Дніпровської міської ради здійснено запит до ліквідатора КЖЕП «Південне» Левченка В.В. про надання інформації про прийняття рішення виконавчим комітетом про видачу органом приватизації підприємства свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Проте, станом на час розгляду справи відповідь не надійшла.
Ухвалою суду від 24 березня 2021 року було задоволено клопотання представника позивача та витребувано у КП «БТІ» Слобожанської селищної ради та у приватного нотаріуса ДМНО Щетілової О.В. належним чином завірену копію реєстраційної справи, яка була заведена під час реєстраційної дії державним реєстратором Вусик М.О. від 25.01.2019 року на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_4 . Проте, станом на час розгляду справи відповідь не надійшла.
Вирішуючи позовні вимоги Дніпровської міської ради щодо визнання недійсним свідоцтва від 11.11.1999 б/н про право власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , яке видане Державним житлово-комунальним підприємством «Південне», суд зазначає наступне.
Згідно з вимогами статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Положеннями частини 2 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 6 Тимчасового положення про реєстрацію (в редакції, чинній на дату видачі свідоцтва) видача свідоцтва про право власності здійснюється органами місцевого самоврядування, державними органами приватизації, Державним управлінням справами на житлові та нежитлові об`єкти. БТІ можуть лише за дорученням вказаних органів проводити підготовку документів для видачі свідоцтв.
Тобто свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2018 року по справі №917/927/17.
Отже, правовстановлюючим документом у цьому випадку є саме розпорядження Державного житлово-комунального підприємства «Південне» від 11.11.1999 року №1801-99, на підставі якого видане відповідне свідоцтво про право власності б/н від 11.11.1999 року та дійсність яких може бути підтверджена (не підтверджена) судом при вирішенні спору щодо дійсності рішення відповідного органу, на підставі якого було видано оскаржуване заявником свідоцтво.
Оскільки розпорядження про оформлення права власності позивачем не оскаржене та вимог про визнання його недійсним заявлено не було, то й окремі вимоги про визнання недійсним документа, яким оформлюється відповідне право задоволенню не підлягають, оскільки таке свідоцтво саме по собі не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.
З приводу вимог про припинення права власності на об`єкт нерухомого майна вказану квартиру та скасування реєстрації права власності, суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, в задоволенні якої суд відмовляє. Окрім того, суд звертає увагу позивача на помилковість обраного способу захисту порушеного права в цій частині, виходячи з наступного.
За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі також - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16.01.2020) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Викладене свідчить, що з 16.01.2020, тобто на час ухвалення рішення у даній справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, внаслідок чого, застосування Позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати йому відновлення порушеного права, внаслідок чого, відповідні доводи позову в цій частині судом відхиляються.
Надаючи оцінку позовним вимогам в частині витребування у ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Дніпра спірної квартири, суд зазначає наступне.
Як було встановлено судом, на час розгляду справи, спірна квартира була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , яка в свою чергу, здійснила її поділ на 2 окремі об`єкти нерухомого майна та один з яких також відчужила на користь громадянки ОСОБА_4 .
Тобто, відповідач-1 по справі ОСОБА_2 на день розгляду справи не є власником (як в розумінні титульного власника так і в якості фактичного володільця) спірної квартири, яка поділена на два новостворені об`єкти нерухомого майна, власниками якого є особи, які не залучені до участі у справі та до яких позивачем позовних вимог заявлено не було, а тому вимоги позову про витребування у ОСОБА_2 спірної квартири також задоволенню не підлягають, оскільки зазначена особа є неналежним відповідачем по справі за вказаними вимогами.
Зважаючи на вказане, суд зазначає, що вимоги про витребування майна можуть бути заявлені саме до осіб, що ним володіють, а їх вирішення нерозривно пов`язане з необхідністю дослідження та встановлення наявності/відсутності факту протиправного вибуття такого майна з володіння позивача, зокрема можливого існування порушень процедури відчуження комунального майна, тощо, які врешті призвели до вилучення таких об`єктів з комунальної власності.
В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядився своїми правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову.
Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215, 216, 316, 317 ЦК України, ст. ст. 13, 81,141, 258, 259, 263-268,280-282 ЦПК України, суд
В задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Південне», третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, припинення права власності, скасування запису про державну реєстрацію права власності та витребування нерухомого майна відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.В. Токар