Справа № 444/2430/18 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й.
Провадження № 22-ц/811/2010/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Сеньків Х.І.,

з участю представника АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» - Завалишина Ю.О., Качора Я.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 09 квітня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до ОСОБА_1 , третя особа: Грибовицька сільська рада Жовківського району Львівської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Грибовицька сільська рада Жовківського району Львівської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
Позовні вимоги мотивували тим, що 17 лютого 2016 року комісією в складі працівників регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" під час обстеження земельної ділянки залізниці в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області було виявлено, що на 15 км + 945 м- 19 км + 975 м перегону Рудно - Підбірці з лівої сторони за ходом кілометрів на відстані 13 метрів від осі головної колії, знаходиться сітчаста огорожа, яка огороджує прибудинкову територію, яку без будь-яких правових підстав розмістив ОСОБА_1 , тоді як ширина смуги відведення залізниці на даному перегоні становить 30 м, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 17 лютого 2016 року.
Стверджував, що відповідач самовільно, без будь-яких правових підстав, розмістив сітчасту огорожу та житловий будинок на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту.
Зазначав, що обставини набуття спірною земельною ділянкою статусу державної форми власності і такої, що належить до земель залізничного транспорту, а саме до земель спеціального призначення, загальновідомі з джерел правової інформації, якими є законодавство УРСР, Конституції СРСР, законодавчі акти СРСР та Урядові постанови, прийняті до прийняття Акту проголошення незалежності держави України в 1991 році.
Вказував, що право залізниці на користування спірною земельною ділянкою відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України виникло безпосередньо на підставі актів цивільного та земельного законодавства, які визначали порядок та умови набуття залізницями права користування землями залізничного транспорту, умови їх передачі іншим особам .
Згідно із Загальними засадами, затвердженими постановою ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року, землі для потреб транспорту вважаються землями спеціального призначення (ст. 54), використовуються на підставі особливих положень про ці землі (ст. 55), оформлення прав органів шляхів сполучення на землі, що закріплюються за ними, проводиться в порядку відведення, Союз PCP безпосередньо здійснює розпорядження землями, які відведені підприємствам та організаціям загальносоюзного значення (підпункт б ст. 2).
Відповідно до Положення про землі надані транспорту, затвердженого постановою Ради народних комісарів СРСР № 50 від 07 лютого 1933 року (далі - Положення про землі надані транспорту 1933 року), землями, наданими транспорту, визнавались перелічені в ст. 4-8 цього Положення землі. Відповідно до пункту 4 цього Положення до залізничних транспортних земель відносились землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури.
Звертав увагу на те, що спірна земельна ділянка в межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області була зайнята об`єктами залізничної інфраструктури.
Зазначав, що наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.
Вказував, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п. п. 54, 55 "Общих начал землепользования и землеустройства" (Постанова ЦВК СРСР від 15.12.1928 року).
Позивач зазначав, що із врахуванням діючих у період складання Плану смуги відведення норм Земельного кодексу УРСР від 25 жовтня 1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою», затверджених Постановою ЦВК СРСР від 1928 року та Положення «Про землі надані транспорту», затвердженого постановою Ради народних комісарів СРСР № 50 від 07 лютого 1933 року, усі землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (в тому числі Народного Комісаріату СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та, за відсутності їх згоди, можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку.
В результаті самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки, порушено право залізниці на землекористування у межах, визначених Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці від км 11 +106 м до км 20 + 534 м від 1962 року, за яку залізниця сплачувала й продовжує сплачувати земельний податок, що підтверджується копією податкової декларації з плати за землю.
Звернення залізниці з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про передачу земельної ділянки з державної власності у приватну та повернення у державну власність землі, яка вибула з її власності незаконно, а тому просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області на 15км + 945м - 15км + 975м на перегоні Рудно-Підбірці за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії в смузі відведення залізниці та демонтувати сітчасту огорожу, яка огороджує прибудинкову територію та розміщена на цій земельній ділянці.
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 09 квітня 2019 року у задоволенні позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області на 15км + 945м - 15км + 975м на перегоні Рудно-Підбірці за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії в смузі відведення залізниці та демонтувати сітчасту огорожу, яка огороджує прибудинкову територію та розміщена на цій земельній ділянці- відмовлено.
У вимозі Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" про стягнення із ОСОБА_1 судового збору в розмірі 1762,00 грн.- відмовлено.
Рішення суду оскаржило АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця».
В апеляційній скарзі посилається на те, що спірна земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні акціонерного товариства «Українська залізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця».

Вказує, що використання спірної земельної ділянки підтверджується Актом обстеження земельної ділянки від 17 лютого 2016 року (далі - Акт), який був складений за участю працівників Кам`янка-Бузької дистанції колії Залізниці та згідно якого вбачається, що на спірній земельній ділянці розташована сітчаста огорожа, що огороджує прибудинкову територію.

Крім цього зазначає, що відсутність печатки на підписах вищевказаних працівників у вищевказаному Акті не може свідчити про належність та допустимість доказу, оскільки сам факт обстеження мав місце 17 лютого 2016 року і обстеження вважається таким що відбулося, а результати його проведення не оскарженні в установленому законом порядку.

Просить скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області 09 квітня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задоволити позов АТ «Укрзалізниця» повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» - Завалишина Ю.О. на підтвердження апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_1 на її заперечення, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З матеріалів справи встановлено, що наказом Держагропром СРСР УСГОСП "Дублянський" Львівського СГІ № 16 від 29.01.1988 року закріплено в постійне користування ОСОБА_1 присадибну ділянку площею 0,09 га біля дарованого йому батьком ОСОБА_2 житлового будинку в АДРЕСА_1 (арк.. спр. 58).

Рішенням Виконавчого комітету Грибовицької сільської ради народних депутатів Нестеровського району Львівської області від 12 травня 1988 року № 41 ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 на закріпленій земельній ділянці (арк.. спр. 59) .

Рішенням виконавчого комітету Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області № 59 від 30 серпня 2007 року надано дозвіл на внесення змін до будівельного паспорту на забудову земельної ділянки в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 .

Звертаючись з позовними вимогами, позивач АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» свої доводи зводило до того, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку смуги відведення залізниці, розмістивши на ній сітчасту огорожу, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту, такі доводи обґрунтовувало планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестеровського (на сьогоднішній день Жовківського) району Львівської області від 11 км+ 106 м до 20 км+ 534 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, Актом обстеження земельної ділянки залізниці від 17.02.2016, податковими деклараціями з плати податку за землю (а.с. 6-13).

Згідно із актом обстеження земельної ділянки від 17.02.2016, складеного комісією в складі головного інженера виробничого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» ОСОБА_3 , інженера-землевпорядника виробничого підрозділу ОСОБА_4 , старшого шляхового майстра виробничого підрозділу ОСОБА_5 , за участю спеціаліста-землевпорядника Грибовицької сільської ради Гупала З.М., в межах населеного пункту на території Грибовицької сільської ради, що на 15 км + 945 м- 15 км + 975 м перегону Рудно - Підбірці за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії, в смузі відведення залізниці на відстані 13 м знаходиться сітчаста огорожа, що огороджує прибудинкову територію ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . (арк. спр. 13)

До зазначених обставин фактично зводяться і доводи апеляційної скарги позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у АТ «Укрзалізниця» відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування, а "План границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги", на який посилається позивач, не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку.

При цьому, такий план є лише одним із документів містобудівної документації, який виготовлявся з метою вчинення подальших дій для належного оформлення землекористування, а також цей план не був затверджений у встановленому порядку.

Суд виходив із норм, які регулюють питання володіння, користування та розпорядження майном, а також норм, які визначають статус земель, як землі залізничного транспорту.

З такими висновками суду колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до пункту б частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.

Згідно із частиною першою, другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. (ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про транспорт»). Ця норма закону кореспондується з положенням ст. 68 ЗК України.

Частиною 2 ст. 6 ЗУ «Про залізничний транспорт» встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, районний суд не врахував того, що право ПАТ «Українська залізниця» мати у своєму користуванні земельну ділянку в межах смуги відведення для забезпечення функціонування залізничного транспорту передбачено ч. 1, 2 ст. Закону України «Про залізничний транспорт», ч. 1 ст. 11, ч.1 ст. 23 Закону України «Про транспорт», ст. 68, ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України.

Наявність чи відсутність у ПАТ «Українська залізниця» документів, які засвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.

Разом з тим, нормами чинних нормативно-правових актів на момент набуття права на земельні ділянки залізницею у 1962 році, а саме: ЗК УРСР від 25.10.1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених постановою ЦВК СРСР від 1928 року, передбачалось, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилученими лише у спеціальному порядку. Вимоги щодо виготовлення та отримання державного акта не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до п.п.54,55 «Общих начал землепользования и землеустройства» (постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року).

Земельним кодексом УРСР (в редакції від 08.07.1970 року), постановою Верховної Ради УРСР від 18.12.1990 року, постановою Ради Міністрів СРСР від 27.01.1962 року №83 гарантувалося право позивача на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниць, до оформлення ним права власності або землекористування.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеній у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16, яку, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, необхідно враховувати судам при виборі і застосуванні відповідних норм права.

За змістом ст. 17 Закону України «Про основи містобудування», наявний в матеріалах справи План відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестеровського (на сьогоднішній день Жовківського) району Львівської області від 11 км+ 106 м до 20 км+ 534 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, є містобудівною документацією. З урахуванням такої документації можуть бути вирішені питання щодо вилучення (викупу) передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Вказаний План погоджений з представником виконавчого комітету Нестеревської районної ради депутатів трудящих.

За таких обставин, ПАТ «Українська залізниця» є належним користувачем зазначеної у Плані відведення земельної ділянки і цей документ є належним доказом в підтвердження права позивача на користування земельною ділянкою, розташованою в межах смуги відведення (00 метрів) лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Жовківського району Львівської області від 11 км + 106 м до 20 км + 534 м, яка відноситься до земель державної власності.

В свою чергу, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових права на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та обмежень.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

При цьому, відсутність даних Державного земельного кадастру про реєстрацію будь-яких речових прав (зокрема, про право постійного користування) на земельну ділянку під залізничною колією вздовж земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1 , за ДТГО «Львівська залізниця», Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), ПАТ «Українська залізниця», Регіональною філією «Львівська залізниця», ПАТ «Українська залізниця» та іншими особами, зазначених вище висновків не спростовує, оскільки відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, зокрема, за умови, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

З врахуванням встановлених обставин справи та наведених вище норм матеріального закону, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем доведено право постійного користування земельною ділянкою, розташованою у смузі відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Жовківського району Львівської області від 11 км + 106 м до 20 км + 534 м, відповідно до Плану смуги відводу цієї лінії від 1962 року, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізної дороги СРСР.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що суд першої інстанції як на підставу відмови у задоволенні позову ПАТ «Українська залізниця» посилається на статтю 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що регулює питання власності та численні рішення Європейського суду з прав людини щодо захисту права власності.

Такі висновки суду є передчасними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Єв ропейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи не применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany») від 12 липня 2001 року, заява № 42527/98, § 44).

У даній справі, як встановлено, що спірна земельна ділянка не належить відповідачу на праві власності та позивачем доведено право постійного користування земельною ділянкою.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, порушене, невизнане або оспорюване право особи підлягає захисту у встановлений законом спосіб.

Наведені обставини та вимоги матеріального закону у їх сукупності на переконання колегії суддів свідчать про те, що висновки суду з приводу безпідставності та не доведеності позовних вимог у справі є необґрунтованими, відтак рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог АТ «Українська залізниця» про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області на 15км + 945м - 15км + 975м на перегоні Рудно-Підбірці за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії в смузі відведення залізниці та демонтувати сітчасту огорожу, яка огороджує прибудинкову територію та розміщена на цій земельній ділянці.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 09 квітня 2019 рокускасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до ОСОБА_1 , третя особа: Грибовицька сільська рада Жовківського району Львівської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області на 15км + 945м - 15км + 975м на перегоні Рудно-Підбірці за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії в смузі відведення залізниці та демонтувати сітчасту огорожу, яка огороджує прибудинкову територію та розміщена на цій земельній ділянці.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» 4405 гривень судових витрат.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 червня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.