Єдиний унікальний номер 243/5939/20
Номер провадження 22-ц/804/1094/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Капустіної Т.О.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Лещенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань №3 цивільну справу №243/5939/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Ліра ЛТД», ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого жилого приміщення, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2021 року (суддя першої інстанції Воронков Д.В.),

В С Т А Н О В И В:

25 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ТОВ «Керуюча компанія «Ліра ЛТД», ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття його з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 12 вересня 2015 року.

05 травня 2000 року позивачка отримала двокімнатну квартиру площею 30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордеру на право на зайняття житлового приміщення №362 серія А, виданого міським відділом охорони здоров`я міста Слов`янська на підставі рішення комісії по розподілу житла, на підставі протоколу №4 від 05 травня 2000 року.

Після укладання шлюбу з ОСОБА_2 вона надала згоду на реєстрацію проживання чоловіка у спірній квартирі.

У подальшому сімейні стосунки між сторонами погіршилися, відповідач влаштовував сварки, скандали, бив її, ображав її сина, який є інвалідом дитинства 2-ї групи, що призвело до розпаду сім`ї. Після розірвання шлюбу відповідач продовжував свою протиправну поведінку щодо неї та дітей, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності та засуджений вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 жовтня 2017 року. Застосовані до відповідача за вироком суду міри впливу не надали свого результату, відповідач продовжував свою протиправну поведінку, влаштовував і влаштовує у житловому приміщенні сварки і скандали, у тому числі і в нетверезому стані, висловлюється на її адресу та адресу дітей нецензурною лайкою, застосовує насильство, систематично псує житлове приміщення. У зв`язку з порушенням відповідачем адміністративного, кримінального законодавства України, з ним неодноразово були проведені бесіди працівниками Слов`янського відділу поліції, відносно відповідача була порушена кримінальна справа. В утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг відповідач участі не приймає, чим завдає позивачці значних матеріальних збитків.

Вважає, що відповідач систематично порушує правила співжиття, чим робить неможливим проживання з ним у одному приміщенні, систематично псує житлове приміщення, у зв`язку з чим він підлягає виселенню із спірного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення. Позивачка вважає, що таке виселення не завдасть шкоди правам та інтересам відповідача, оскільки у нього у власності є частка житлового будинку.

Просила суд виселити ОСОБА_2 із житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого жилого приміщення та зняти його з реєстрації місця проживання у цій квартирі, стягнути з відповідача на її користь понесені по справі витрати.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ТОВ «Керуюча компанія «Ліра ЛТД», ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого жилого приміщення - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки, викладені у рішення суду, не відповідають обставинам справи, та судом порушено норми процесуального права.

Посилання у рішенні суду, як на доказ визнання позивачкою наявного кримінального провадження відносно неї, в якому рішення ще не прийнято, є неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Судом не прийнято до уваги пояснення свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які були допитані в судовому засіданні.

В своєму рішенні, суд не зазначив причини неприйняття, як доказу вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25.09.2020 року, яким відповідач визнаний винним в заподіянні позивачці тілесних ушкоджень.

Суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до ухвалення судового рішення у справі про визнання відповідача винним в заподіянні позивачці тілесних ушкоджень.

Всупереч вимогам ст. 83 ЦПК України суд відмовив в прийнятті до матеріалів справи роздруківку з сайту Слов`янського міськрайонного суду Донецької області та з Єдиного реєстру судових рішень щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності у 2017 року за вчинення відносно позивачки насильницьких дій, витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого відповідач має у власності квартиру, копію ухвали Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 грудня 2020 року, вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11.01.2018 року.

При ухваленні судового рішення, суд не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, що є порушенням та підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового.

Вважає, що обставини, які суд поклав в основу рішення, що мають значення для справи і які суд визнав встановленими, недоведені та з`ясовані не повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лещенко С.В., просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає, що обставини, на які посилається позивачка в своїй апеляційній скарзі, не відповідають дійсності.

Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що про протиправну поведінку відповідача їм стало відомо зі слів позивачки, очевидцями такої поведінки вони ніколи не були.

На момент ухвалення рішення вирок відносно ОСОБА_2 не набув законної сили.

Позивачка навмисно спотворює факт того, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , придбана відповідачем під час сумісного проживання з позивачкою, вказавши, що ця квартира належить лише відповідачу, а також те, що зазначене житло визнано аварійним та

не придатним для проживання.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Капустіна Т.О. в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_8 та його представник Лещенко С.В. в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу не визнали, просили відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи ТОВ «Керуюча компанія «Ліра ЛТД» в судове засідання апеляційного суду не з`явився. Судова повістка про дату, час та місце розгляду справи направлена на останню відому судові адресу. Відповідно до повідомлення АТ «Укрпошта» адресат ТОВ «Керуюча компанія «Ліра ЛТД» відсутній за вказаною адресою, суд про зміну свого місця місцезнаходження не повідомив, тому апеляційний суд вважає, що судова третій особі ТОВ «Керуюча компанія «Ліра ЛТД» вважається доставленою.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України, про що свідчить отримання ним 22 травня 2021 року рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившихся учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний 12 вересня 2015 року (а.с. 25, том 1).

На підставі ордеру на право на зайняття житлового приміщення №362 серія А, виданого міським відділом охорони здоров`я міста Слов`янська, на підставі рішення комісії по розподілу житла, протокол №4 від 05 травня 2000 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , надано у користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30-31, том 1).

З довідки ТОВ КК «Ліра ЛТД» від 03 серпня 2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 є зареєстрованими: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 (а.с. 29 зворот, том 1).

З талона-повідомлення від 14.02.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до правоохоронних органів зі скаргою на погрози колишнього чоловіка ОСОБА_2 , скоєні ним 07.02.2020 року (а.с. 46, том 1).

З листів Управління превентивної діяльності ГУНП України в Донецькій області вбачається, що звернення ОСОБА_1 , що зареєстровані за №294 від 01.03.2020 року щодо протиправних дії відповідача ОСОБА_2 щодо неї та її дітей, перевірені та встановлено, що фактів неправомірних дій та ознак кримінального чи адміністративного правопорушення під час розгляду звернень ОСОБА_1 встановлено не було (а.с. 51, 82, том 1).

З постанови Донецького апеляційного суду від 19 грудня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 звертався до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05. Жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Постановою Донецького апеляційного суду від 19 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 вселений до вказаного житла. Актом державного виконавця від 12 лютого 2019 року ОСОБА_2 вселений в квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 115-120, 121, том 1).

З довідки КП БТІ б/н право власності на 11/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , станом на 01 січня 2013 року зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання. Примітка: зазначені 11/100 часток складають квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 21,6 кв.м, житловою площею 14,7 кв.м. Відповідно до характеристики жилої площі встановлено, що квартира знаходиться в цегляному будинку, рік забудови - до 1917 року, рішенням виконкому №252 від 04.08.1088 року визнаний старим (мовою оригіналу - признан ветхим) (а.с. 26, том 1, 33, 30, том 2 ).

Актом обстеження стану квартири АДРЕСА_6 від 25.09.2018 року встановлено, що стан квартири не відровідає санітарно-технічним умовам, не відповідає рівню благоустрою, характерному для м. Слов`янськ (а.с. 36, том 2).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених позивних вимог ОСОБА_1 .

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі до 12 вересня 2015 року.

ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 надано у користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордеру на право на зайняття житлового приміщення №362 серія А, виданого міським відділом охорони здоров`я міста Слов`янська, на підставі рішення комісії по розподілу житла, протокол №4 від 05 травня 2000 року.

Відповідно до довідки ТОВ КК «Ліра ЛТД» від 03 серпня 2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 .

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що ОСОБА_2 вселений до спірної квартири як член сім`ї позивачки - чоловіка позивачки та зареєстровано його місце проживання за згодою користувача квартири та членів сім`ї, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач користується житлом на законних підставах, а позивачка не довела факт створення відповідачем перешкод у користуванні спірною квартирою, оскільки достеменних та переконливих доказів в створенні таких перешкод суду не надано.

З аналізу наведених норм права та матеріалів справи, оцінивши виселення ОСОБА_2 на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд першої інстанції під час ухвалення судового рішення дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 і з таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Крім того, висновки суду узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16 (провадження № 14-298цс19) та від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) та постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року в справі № 362/3042/17 та від 15 січня 2020 року в справі №754/613/18-ц, підстав для відступу від яких апеляційним судом не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі, що в силу вимог статті 367 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 07 червня 2021 року.

Судді: