Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

ЄУН 336/3827/21

пр. № 2/336/739/2021

м. Запоріжжя 16 червня 2021 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Федорченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» (місцезнаходження: пр-т С. Бандери, 28-А, м. Київ), Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя (місцезнаходження: вул. Брюллова, 5, м. Запоріжжя), третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом.

В позові вказує, що 29.07.2008 р. між ОСОБА_1 і АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "Дельта Банк", був укладений кредитний договір № 0, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 59900 доларів США з розрахунку 13,5 % річних на строк з 29.07.2008 р. по 29.07.2023 р.

Згідно з договором від 08.12.2011 р. між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" про купівлю-продаж прав вимоги за кредитами право вимоги за кредитним договором перейшло до ПАТ "Дельта Банк".

03.09.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 1351 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_3 , що була предметом іпотеки згідно договору, посвідченого 29.07.2008 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. за реєстровим № 3700, та яка належить на праві власності позивачу.

Позивач вважає зазначений виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Як підставу позову, вказує свою незгоду з нарахуваннями, здійсненими банком, оскільки вони нараховані з порушенням правил про строк позовної давності.

Зазначає, що з тексту рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.09.2014 р., вбачається, що представник ПАТ "Дельта-Банк" підтримував в судовому засіданні позовні вимоги на суму 804589,10 грн., а виконавчий напис здійснено, виходячи з суми боргу, нарахованої станом на 02.06.2014 р., і в ньому зазначено суму 980954,11 грн. Позивач вважає, що фактично банк двічі стягнув заборгованість за одним і тим самим договором.

На підставі зазначеного позивач просить суд визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. 03.09.2014 р. за реєстровим № 1351 про звернення стягнення на квартиру, таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою суду від 23.10.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито у справі загальне позовне провадження за вищевказаним позовом.

Ухвалою суду від 09.11.2020 року закрито підготовче провадження та призначено вищевказану справу до судового розгляду по суті.

Згідно ухвали суду від 22.01.2021 року, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторії Юріївни копії матеріалів справи виконавчого напису від 03 вересня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 1351, про звернення стягнення на квартиру.

В квітні 2021 року на адресу суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» про залучення правонаступника відповідача.

Судом встановлено, що 07.11.2019 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), уклали договір купівлі-продажу прав вимоги №2082/К.

За цим договором в порядку та на умовах, визначених ним, АТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» належні банку права вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатку до цього договору, включаючи права вимоги до праванаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави (іпотеки), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них.

Згідно вказаного договору, ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» набуло право вимоги, в тому числі за кредитним договором №0 від 29.07.2008 року.

Відповідно до ч. 1 ст.55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

У зв`язку з вказаним, ухвалою суду від 8 квітня 2021 року до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» в якості правонаступника відповідача ПАТ «Дельта Банк».

16 червня 2021 року на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» надійшли письмові пояснення, в яких відповідач зазначає, що твердження позивача про недостовірність заборгованості за кредитним договором на дату вчинення оскаржуваного виконавчого напису ґрунтується виключно на припущеннях позивача, заявлені позивачами вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є необґрунтовані та безпідставні. Просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс (правонаступник ПАТ «Дельта Банк»), Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відмовити в повному обсязі.

Згідно з приписами ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

29.07.2008 р. між ОСОБА_1 і АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "Дельта Банк", був укладений кредитний договір № 0, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 59900 доларів США з розрахунку 13,5 % річних на строк з 29.07.2008 р. по 29.07.2023 р.

03.09.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 1351 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_3 , що була предметом іпотеки згідно договору, посвідченого 29.07.2008 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. за реєстровим № 3700, та яка належить на праві власності позивачу.

Вищевказаним рішенням суду від 05.09.2014 року суд вирішив: «стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь АТ "Дельта Банк" (р/р НОМЕР_3 , МФО 380236, ) заборгованість станом на 19.03.2014 року за кредитним договором на загальну суму 804 589,10 грн., з яких: тіло кредиту 583 818, 38 грн., заборгованість за відсотками 220 770, 73 грн».

07.11.2019 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), уклали договір купівлі-продажу прав вимоги №2082/К.

За цим договором в порядку та на умовах, визначених ним, АТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» належні банку права вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатку до цього договору, включаючи права вимоги до праванаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави (іпотеки), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них.

Згідно вказаного договору, ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» набуло право вимоги, в тому числі за кредитним договором №0 від 29.07.2008 року.

Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з пунктом 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок) перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотека визначена як окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Відповідно до ст. 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Згідно ст. 89 Закону України «Про нотаріат», у виконавчому написі повинні зазначатися: дата(рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян),номери рахунків в установах банків(для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, втому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса.

При вчиненні виконавчих написів нотаріуси керуються Цивільним кодексом України, Законом України "Про нотаріат", Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" тощо. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 88 Закону України "Про нотаріат" також передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

В оскаржуваному виконавчому написі вказано, що стягнення заборгованості проводиться за період з 19.12.2011 року 02.06.2014 року. Відповідно до ст.88 Закону "Про нотаріат", а також п. 3.1 Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Отже, враховуючи вказане, нотаріусом дотримано вимог закону щодо строку, за який стягується заборгованість.

Позивач як підставу позовних вимог зазначає, що на дату вчинення нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису боржник не мав безспірної заборгованості перед стягувачем саме в такому розмірі, який зазначено у виконавчому написі.

Однак, що позивачем не надано жодного доказу, або власного розрахунку, який би спростував безспірність заборгованості, що є його процесуальним обов`язком.

Позивач, заявляючи те, що сума заборгованості не є безспірною, вправі був надати докази погашення заборгованості за кредитним договором, зробити власний контррозрахунок належних до сплати сум, з якого можна було б встановити те, що на момент вчинення виконавчого напису заборгованість існувала в іншому розмірі, тощо. Проте позивачем не надано належних і допустимих доказів, що сума заборгованості перед банком за кредитним договором станом на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою ніж та, яка запропонована у ньому до стягнення.

У постановах Верховного Суду по справі № 369/3942/16?ц, від 21 березня 2018 року; по справі № 910/5413/17 та ін. зроблено висновки, що позивач має не тільки заявляти про спірність суми заборгованості, але й надати належні і допустимі докази (про погашення заборгованості за кредитним договором, надання власного обґрунтованого розрахунку заборгованості, з якого можна було б встановити те, що на момент вчинення виконавчого напису заборгованість існувала в іншому розмірі, тощо).

Позивачем не надано належних й допустимих доказів, що дійсний розмір заборгованості позивача за кредитним договором інший, ніж той, який зазначено в виконаному написі.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.09.2014 року у цивільній справі № 336/3578/14-ц не може бути єдиним доказом спірності заборгованості за кредитним договором № 0 від 29 липня 2008 року на дату вчинення оскаржуваного виконавчого напису.

Позивачем не надано доказів, які б підтверджували на яку дату зроблено розрахунок заборгованості за кредитним договором № 0 від 29 липня 2008 року, яка стягнута з відповідачів вказаним судовим рішення, за яким курсом було перераховано заборгованість валюти кредиту до національної валюти.

Також, позивачем помилково зроблено висновки, що фактично банк двічі стягнув заборгованість за одним і тим самим договором.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне, тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням та звернення стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням.

Звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже, таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, чинне процесуальне законодавство України передбачає право позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів та покладає саме на позивача обов`язок надати докази та довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи, що позивача не доведено належними та допустимими доказами спірність заборгованості за кредитним договором на дату вчинення оскаржуваного виконавчого напису, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81 89, 258, 263-265, 141 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс, Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до суду апеляційної інстанції через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження : якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін