справа № 570/2219/19
провадження № 2/570/60/2021
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 травня 2021 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника адвоката Хмари М.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

його представника адвоката Щербяк Ю.В.,

представників ДВС Пюро В.Д.,

Кравчук А.О.,

секретаря судового засідання Новоселецької М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ в порядку спрощенного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

в с т а н о в и в:

оскільки відповідач не сплачував аліменти, позивач у поданій до суду 07 травня 2019 року позовній заяві просить стягнути з нього неустойку (пеню) у сумі 57 216 грн. 00 коп.

У відзиві відповідач просить у позові відмовити, оскільки після розірвання шлюбу він продовжував надавати сину матеріальну допомогу, з кінця 2008 року по 2012 рік син проживав з ним і був повністю на його утриманні. Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по ВП № 57568145 є неправильним, а до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік.

У відповіді на відзив позивач заперечує проти доводів відповідача, вважає, що останній не надав жодного доказу на підтвердження поважних причин несплати ним аліментів на утримання неповнолітнього сина за весь період їх стягнення.

У клопотанні відповідач, покликаючись на свій матеріальний та сімейний стан, а також обставини, за яких виникла заборгованість та недобросовісну поведінку позивача, просить зменшити розмір неустойки до 1 500 грн. 00 коп.

У судовому засіданні позивач позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. Просить, щоб відповідач сплатив їй всі аліменти, які він повинен був платити ще з 2007 року - часу винесення рішення.

По суті спору показала, що вони мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . По рішенню суду чоловік мав платити їй аліменти на його утримання у розмірі 300 грн. щомісячно, але у виконавчу службу вона не зверталася, виконавчий лист на виконання не подавала. На той час вона з сином проживали в Києві, вона могла забезпечити і себе, і сина. Не відповідає дійсності твердження відповідача про те, що він передавав їй маршруткою аліменти. Дійсно, протягом шести місяців 2007 року син жив з її матір"ю в Рівному, батько приходив до сина, але грошей йому не давав.

З 2007 року чоловік платив їй аліменти нерегулярно, інколи готівкою, а інколи поштовим перерахунком, по 200-300 грн. щомісячно. 3-5 разів на рік син звертався до батька особисто і тоді той давав йому гроші.

17 вересня 2018 року судом було винесене рішення про збільшення розміру аліментів на утримання сина до 1 500 грн. щомісячно, відповідний виконавчий лист вона своєчасно подала у виконавчу службу. Відповідач платив їй щомісячно 1-1.5 тис. грн., але про це вона виконавчу службу не повідомляла.

Її представник, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, показала, що виданий 08 жовтня 2007 року виконавчий лист про стягнення аліментів у розмірі 300 грн. виконавчій службі не подавався, але вважає, що відповідач повинен був добровільно платити аліменти навіть без звернення до ДВС. Згодом судом був виданий дублікат виконавчого листа, який надавався у ДВС. Оскільки у рішення та виконавчий лист вкралася помилка у вказанні дати народження дитини, ДВС повернула вказаний дублікат. Пізніше розмір аліментів був збільшений і виданий відповідний виконавчий лист, який пред"явлено до виконання.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав з вказаних у відзиві підстав.

По суті справи стверджує, що мають спільного сина. Після їх розлучення протягом 2009-2011 року син навчався у школі в с.Тинне, проживаючи у матері бувшої дружини, він провідував сина та надавав кошти. Сторони домовилися, що він буде перераховувати аліменти на утримання сина на рахунок матері бувшої дружини через "Ощадбанк". Був епізод, що дружина забрала сина прямо зі школи, він та теща подали заяву про його зникнення, самі розшуковували. Деякий час син жив у позивача у Києві, згодом вони повернулися проживати в Рівне. Коли син з матір"ю проживали у Києві, аліменти у розмірі 300 грн. він щомісячно передавав дружині через знайомого водія маршрутки. Коли він був на заробітках за кордоном /2016-2017 роки/, його нова дружина передавала гроші сину особисто.

Після збільшення розміру аліментів він на пропозицію позивача перераховував аліменти на вказаний нею номер карточки. Богдан зареєстрований за його місцем проживання, але не проживає, вони періодично спілкуються, як особисто, так і по телефону, він надає сину матеріальну допомогу, зокрема оплатив водійські курси.

Його представник вважає позов безпідставним, оскільки відповідач брав безпосередню і безперервну участь в утриманні свого сина ОСОБА_3 , жодної заборгованості на даний час не існує. Виконавчий лист від 2007 року стягувач не пред"являв до виконання, отже потреби у цьому не було, оскільки кошти відповідачем надавалися добровільно. Відповідач переконаний, що жодного місяця не допустив пропуску надання матеріальної допомоги своєму сину, тому ця ситуація є для нього стресовою та несправедливою.

Представник ДВС Кравчук А.О. показала, що 12 листопада 2018 року відкрито виконавче провадження по виконавчому листу від 17 вересня 2018 року. Станом на повноліття сина сторін заборгованість по аліментах становила 12 640 грн. 20 коп., які 28 лютого 2020 року повністю внесені відповідачем на депозитний рахунок, але не виплачені, оскільки стягувачем - позивачем по справі не надані нові реквізити для перерахування /з IBAN/. А тому у випадку невиконання позивачем такої вимоги кошти після 01 березня 2021 року будуть перераховані до державного бюджету. Таким чином, оскільки 28 лютого 2020 року боржником сплачені всі кошти, борг з аліментів взагалі відсутній, відповідач виключений з реєстру боржників

Представник ДВС Пюро В.Д. вважає, що розрахунок заборгованості може бути зроблений лише після відкриття виконавчого провадження. Він як начальник ДВС проводив перевірку і вважає дії державного виконавця правильними.

Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Судом встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 07 червня 2011 року, шлюб між сторонами розірвано 13 грудня 2007 року.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2007 року у справі № 2-1074 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 300 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 13 липня 2007 року і до повноліття дитини.

Згідно характеристики ОСОБА_4 , учня 2-А класу ЗОШ № 17 м.Рівного, хлопчик станом на 30 грудня 2008 року проживав з відповідачем, який піклувався про сина.

11 серпня 2015 року стягувачу виданий виконавчий лист у справі № 2-1074.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2018 року у справі № 570/2827/18 змінено розмір аліментів, що був стягнутий з відповідача на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_4 згідно з рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2007 року у справі № 2-1074/2007; стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі 1 500 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно і до повноліття дитини.

22 жовтня 2018 року стягувачу видано виконавчий лист у справі № 570/2827/18.

Загальна заборгованість відповідача перед позивачем по сплаті аліментів згідно розрахунку від 06 травня 2019 року № 17419 та розрахунку від 06 травня 2019 року № 17420 по виконавчому провадженню № 57568146 становить 6 008 грн.

На думку позивача, загальна сума неустойки (пені) зі сплати аліментів, згідно проведеного нею розрахунку, становить 57 216 грн.

Відповідач вважає, що розмір неустойки, згідно його розрахунку, в період з 07 травня 2018 року по 07 травня 2019 року становить 2 960 грн. 50 коп.

Рівненський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області у листі від 02 грудня 2019 року № 45386 повідомив, що згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що станом на 02 грудня 2019 року на виконанні у відділі не перебуває та не перебував виконавчий лист Рівненського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2015 року №2-1074 про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_4 в розмірі по 300 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 13.07.2007 року і до повноліття дитини.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 02 березня 2020 року у справі 570/754/20 поновлено позивачу строк для пред`явлення до виконання дубліката виконавчого листа у справі №2-1074/07 виданого 26 липня 2018 року про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина - ОСОБА_4 в розмірі по 300 грн. щомісячно.

Постановою головного державного виконавця Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Кравчук А.О. у ВП №61921172 від 27 квітня 2020 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №570/2832/18 виданого 26 липня 2018 року Рівненським районним судом Рівненської області.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 07 липня 2020 року у справі 570/754/20 апеляційну скаргу відповідача задоволено, а ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 02 березня 2020 року скасовано; відмовлено представнику позивача в задоволенні заяви про поновлення строку для пред`явлення до виконання дубліката виконавчого листа у справі №2-1074/07 виданого 26 липня 2018 року про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина - ОСОБА_4 в розмірі по 300 грн. щомісячно і до повноліття дитини.

Повідомленням головного державного виконавця Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Кравчук А.О. від 13 серпня 2020 року повернуто виконавчий лист №570/2832/18, виданий 26 липня 2018 року Рівненським районним судом Рівненської області, без прийняття до виконання.

Постановою про результати перевірки законності виконавчого провадження від 12 серпня 2020 року скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 27 квітня 2020 року №61921172, розрахунки заборгованості зі сплати аліментів від 29 квітня 2020 року та від 20 травня 2020 року.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по ВП №57568145, наданого Рівненським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, вбачається, що заборгованість по аліментах за період з жовтня 2018 року по травень 2019 року нараховувалася державним виконавцем згідно ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" та станом на 01 червня 2019 року становить 3 746 грн.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому аліменти відповідач повинен сплачувати від дня пред`явлення позову (ч.1 ст.191 СК України). Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст.74 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав, визначені ч.2 ст.16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з аналізу норм ст.549 ЦК України та ст.196 СК України неустойка (пеня) є способом забезпечення виконання зобов`язання, що має на меті сприяти належному виконанню зобов`язання.

З огляду на вищевикладене, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2007 року (справа №570/2832/18) про стягнення аліментів до примусового виконання не було звернене, дублікат виконавчого листа повернутий стягувачу без прийняття до виконання, а розрахунок заборгованості №17419 від 06 травня 2019 року, який позивач долучив до позовної заяви, суд вважає неналежним та недопустимим доказом. Інших доказів, які доводили б факт наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів за період з 13 липня 2007 року по 08 липня 2017 року позивачем не надано, а тому вимоги позивача про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за вказаний період є безпідставними.

Що стосується неустойки згідно виконавчого листа №570/2827/18 від 22 жовтня 2018 року, то відповідачем в рахунок погашення аліментів сплачувалися кошти у жовтні 2018 року в розмірі 1 250 грн.; у листопаді 2018 року - 2 570 грн.; у січні 2019 року - 1 194 грн.; у березні 2019 року - 1 020 грн.; у квітні 2019 року - 1 020 грн.; у травні 2019 року - 1 020 грн.

З відповіді відділу ДВС №24597 від 27 березня 2020 року вбачається, що заборгованість за вказаним виконавчим листом повністю сплачена боржником на депозитний рахунок відділу 28 лютого 2020 року. Однак у зв`язку з тим, що стягувач на вимоги державного виконавця від 02 березня 2020 року, 24 березня 2020 року, 19 листопада 2020 року не надала актуальних банківських реквізитів для перерахування стягнутих аліментів, ВП №57568145 досі не закінчене.

Отже, з огляду на відсутність заборгованості по аліментам у відповідача, що підтверджено належними та допустими доказами, недоведеністю підстав для розрахунку позивача суми неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суд, аналізуючи встановлені обставини, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог позивача та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Суд не погоджується з твердженням відповідача щодо можливості застосування до позовних вимог в частині стягнення неустойки позовної давності, оскільки ст.20 СК України передбачено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч.2 ст.72, ч.2 ст.129, ч.3 ст.138, ч.3 ст.139 цього Кодексу.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаюча по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 /.

Відповідач: ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючий по АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 /.

Повне судове рішення виготовлено 27 травня 2021 року.

Суддя: Кушнір Н.В.