КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
=====================================================================
Справа № 549/44/20 Головуючий у І інстанції Пінкевич О.С.
Провадження №22-ц/824/767/2021 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що відповідач звернувся до нього з проханням здійснити грошовий переказ, у зв`язку з надзвичайною подією, яка сталась за кордоном та зазначив, що поверне грошові кошти після повернення до України. 08 липня 2019 року та 09 липня 2019 року ОСОБА_2 перерахував на банківську карту відповідача грошові кошти в загальному розмірі 81000 грн. Однак після повернення в Україну ОСОБА_1 відмовився повернути грошові кошти та укладати будь-які договори щодо повернення коштів, у зв`язку з чим ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів, яку відповідач отримав 28 вересня 2019 року. Разом з тим, відповідач станом на момент звернення до суду з позовом кошти так і не повернув. Позивач вважає, що ОСОБА_1 отримав кошти без достатньої правової підстави, а тому на підставі ст. 1212 ЦК України має повернути грошові кошти.

На підставі викладеного в позові, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 81000 грн., 791 грн. 81 коп. - відсотки, нараховані за період з 28 вересня 2019 року по 24 січня 2020 року та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 26 серпня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 81000 грн.. три відсотки річних в розмірі 791, 81 грн. та судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги скаржник зазначає, що він працював на посаді водія автотранспортних засобів у ТОВ «ВТ Транссервіс», починаючи з 15 травня 2019 року та по 18 липня 2019 року.

Під час перебування у відрядженні на території Республіки Польщі скаржника було зупинено обласним інспектором автомобільного транспорту у м. Жешув. За результатами контролю було складено протокол дорожньої інспекції № WITD.D1.P.1X1275/232/19. У складеному протоколі зазначається, що водієм ТОВ «ВТ Транссервіс» є ОСОБА_1 , транспортний засіб марки DAF, д.н.з. НОМЕР_1 , виявлене порушення, вилучено дозвіл на транзит № НОМЕР_2 , вилучено автомобіль та направлено на стоянку до моменту сплати застави.

За вказівкою засновника ТОВ «ВТ Транссервіс» - ОСОБА_2 скаржником було сплачено штраф у розмірі 12000 злотих за правопорушення та 360 злотих за адміністративні витрати. Грошові кошти, необхідні для сплати, були перераховані ОСОБА_2 на банківську картку ОСОБА_1 , що підтверджується банківською випискою із карткового рахунку.

Окрім того, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує на те, що у нього були наявні всі достатні правові підстави, як працівника ТОВ «ВТ Транссервіс», отримати грошові кошти від позивача для сплати від імені та в інтересах товариства адміністративного штрафу та адміністративних витрат.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з урахуванням такого.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював в ТОВ «ВТ Транссервіс» з 15 травня 2019 року по 18 липня 2019 року на посаді водія автотранспортних засобів. 06 липня 2019 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України.

ОСОБА_1 виконував під час здійснення трудових обов`язків міжнародні перевезення, в тому числі на території Республіки Польща.

08 липня 2019 року та 09 липня 2019 року ОСОБА_2 зі свого банківського рахунку перерахував на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у загальному розмірі 81000 грн. Дана обставина не оспорювалась сторонами при розгляді справи та підтверджується копіями квитанцій та випискою з рахунків відповідача ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було надано доказів на спростування обставин, що викладені в позові та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що грошові кошти були перераховані позивачем на картковий рахунок відповідача саме в інтересах компанії ТОВ «ВТ Транссервіс».

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з вказаними доводами суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Вказане рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам, що зазначені в ст. 263 ЦПК України з урахуванням того, що судом першої інстанції не встановлено повно та всебічно обставини справи, на які посилаються сторони, не надано належної правової оцінки доказам та не вірно встановлено підстави, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ч. 3. ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів вважає доцільними врахувати докази, які долучають скаржником до апеляційної скарги, а саме копію належним чином засвідченого перекладу на українську мову Протокол дорожньої інспекції, складеного інспектором автомобільного транспорту у м.Жешув (Польща) та квитанцію від 09 липня 2019 року про сплату 12360 злотих на користь ОСОБА_3 з урахуванням того, що скаржник навів достатні обґрунтування неможливості подання такого доказу до суду першої інстанції, оскільки отримання такого доказу потребує значного часу.

Також, суд апеляційної інстанції вважає, що у зв`язку з тим, що справа є малозначною та що ст. 389 ЦПК України встановлює обмеження щодо касаційного оскарження рішення, то прийняття нових доказів забезпечить право на справедливий суд.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що засновником та кінцевими беніфеціарними власниками ТОВ «ВТ Транссервіс» є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується записом в ЄДРЮОФОПтаГФ щодо ТОВ «ВТ ТРАНССЕРВІС» (а.с. 130, 188-190).

ОСОБА_1 працював водієм в ТОВ «ВТ Транссевіс» і в період з 02 липня 2019 року по 09 липня 2019 року виконував міжнародні перевезення на території Республіка Польща на підставі дозволу № 5612692, на автомобілі д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ТОВ «ВТ Транссевіс». Наведене підтверджується копією зазначеного дозволу (а.с. 128) та копією закордонного паспорту відповідача з відмітками про перетин кордону із Республікою Польща (а.с.129).

Згідно з відповіддю Державної служби України з безпеки на транспорті від 27 липня 2020 року вбачається, що згідно з відомостями, які містяться у Єдиній інформаційній системі Укртрансбезпеки, 08 червня 2019 року у пункті видачі дозволів «Бориспіль» Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки на транспортний засіб з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який визначено засобом провадження господарської діяльності ТОВ «ВТ Транссервіс» (), оформлено та видано дозвіл на проїзд територією Республіки Польща видану «транзит Е5» №5612692

Відповідно до звернення про зняття з обліку та анулювання вилученого дозволу, яке надійшло від автомобільного перевізника ТОВ «Транссервіс» від 11 липня 2019 року, повідомлялось, що зазначений дозвіл не може бути повернутий у зв`язку з його вилученням польськими органами транспортної інспекції.

Відповідно до вимог, визначених пунктом 5.1 розділу V Порядку оформлення і видачі дозволів на поїздку на територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 20 серпня 2004 року №757 зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31 серпня 2004 р. за № 1075/9674 дозвіл на проїзд територією Республіки Польща виду «транзит Е5» № 561292 знятий з обліку та анульований. (а.с. 193)

Під час відрядження відповідача на належному ТОВ «ВТ Транссервіс» автомобілі д.н.з. НОМЕР_1 у Республіку Польща, у зв`язку із завантаженням по вказівці керівництва ТОВ «ВТ Транссевіс» вантажу в Республіці Польща, вказаний автомобіль на вимогу польських органів транспортної інспекції було поміщено на штрафний майданчик у зв`язку з порушенням використання дозволу № НОМЕР_2 , який видавався Укртрансбезпекою для ТОВ «ВТ Транссервіс» з метою здійснення транзитних перевезень по Республіці Польща. (а.с.176)

Для сплати штрафу, відповідач звернувся до ОСОБА_2 , як власника ТОВ «ВТ Транссервіс» і останній перерахував на його банківську картку грошові кошти трьома платежами 61880 грн., 16966 грн., 2000 грн.

Відповідно до копії квитанції, виданої Воєводьскою інспекцією дорожнього транспорту в Жешові 09 липня 2019 року відповідачем було сплачено 1200 нових польських злотих штраф та 360 нових польських злотих за адмінпослуги. (а.с.178)

Згідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно) зобов`язана повернути потерпілому майно.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала.

Відповідно до ч.1, п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

З правового аналізу вище наведених норм матеріального права, вбачається, що загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання).

Така правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах: від 10 вересня 2018 року по справі № 638/11807/15-ц та від 12 грудня 2018 року по справі № 205/3330/14-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Як встановлено судом, 08 липня 2019 року та 09 липня 2019 року позивачем були перераховані на банківську картку відповідача грошові кошти. Однак, відповідач не набув ці грошові кошти у власність, оскільки 09 липня 2019 року сплатив їх як штраф за адміністративне правопорушення, вчинене ТОВ «ВТ Транссервіс». Тобто відсутня одна із умов, передбачених ст. 1212 ЦК України, як набуття майна. Також із встановлених судом обставин вбачається, що між сторонами існувала домовленість щодо отримання відповідачем вказаних коштів від позивача. Про наявність такої домовленості зазначає як сам позивач у позові, а саме, що на прохання відповідача він перерахував останньому кошти, які той зобов`язувався повернути, так зазначає і відповідач, який наголошує на тому, що ці кошти перераховані позивачем з умовою сплати відповідачем адміністративного штрафу за ТОВ ВТ «Транссервіс» і можливістю звільнити з під арешту автомобіль, який належить ТОВ ВТ «Транссервіс».

Тобто, із наведеного вбачається, що обидві сторони зазначали про наявність правової підстави для перерахування коштів (правочин). Однак ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції в межах позовних вимог не зобов`язаний визначати, який саме правочин був укладений між сторонами, а має лише встановити чи існують підстави для задоволення позову за ст. 1212 ЦК України.

Отже, з системного аналізу вказаних норм права та наданих учасниками справи доказів, колегія суддів вважає, що правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані на рівні правочину (усний договір між позивачем та відповідачем), що виключає застосування положень ст. 1212 ЦК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, що призвело до передчасних висновків про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів, як таких, що отримані ним без достатньої правової підстави.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинами справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, який не підлягає застосуванню, або незастосуванню закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити у зв`язку з наявністю достатніх правових підстав для скасування, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що апеляційну скаргу задоволено, то позивача на користь відповідача слід стягнути сплачений ним судовий збір, за звернення до суду з апеляційною скаргою, у розмірі 1261, 20 грн.

Керуючись ст.ст. 76, 77, 80, 81, 82, 141, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів скасувати та ухвали нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 1261 грн. 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків визначених ст. 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач:ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач:ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя-доповідач

Судді: