АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 року

м. Чернівці

справа № 715/2402/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Вовкун Н.Ю.

позивач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

відповідачі Глибоцька селищна рада Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1

апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2019 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Григорчак Ю.П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця» звернулося до суду з позовом.

Позивач просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної ради від 29 квітня 2014 року № 321-36/14 про продаж ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0603 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:004:0290 у державному реєстрі;

- скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером :01:004:0290 шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.

Обґрунтовуючи позов, ПАТ «Укрзалізниця» посилалося на те, що під час проведення приватним підприємством «Ріга» (далі ПП «Ріга») інвентаризації земель, які знаходяться у постійному користуванні державного територіально-галузевого об`єднанням (далі ДТГО) «Львівська залізниця» в адміністративних межах Глибоцької селищної ради, було виявлено, що частина земельної ділянки площею 0,0603 га смуги відведення залізниці від 300 км + 010 м до 300 км + 030 м перебуває у власності ОСОБА_1 та накладається на смугу відведення залізниці. Зазначену земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_2 рішенням Глибоцької селищної ради від 29 квітня 2014 року № 321-36/14 передано у власність ОСОБА_1 для обслуговування будівель торгівлі. Щодо вказаної земельної ділянки площею 0, 0603 га, яка накладається на смугу відведення залізниці, 22 травня 2014 року було укладено договір купівліпродажу.

Позивач вважав, що зазначене рішення Глибоцької селищної ради суперечить чинному законодавству, оскільки прийняте з перевищенням повноважень, ігноруванням норм земельного законодавства та порушує право АТ «Укрзалізниця» на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, а договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки суперечить нормам цивільного законодавства, оскільки орган місцевого самоврядування не вправі був відчужувати у приватну власність земельну ділянку із земель залізничного транспорту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2019 року у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Глибоцька селищна рада, приймаючи рішення про продаж

ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, та в подальшому сторони, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, допустили порушення прав АТ «Укрзалізниця», про що позивачу стало відомо 27 серпня 2013 року з акту обстеження земельних ділянок юридичних або фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради, підписаного двома уповноваженими працівниками ВП «Чернівецька дистанція колії», що є структурним підрозділом позивача, однак до суду з позовом АТ «Укралізниця» звернулась лише у листопаді 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ «Укралізниця» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку для звернення до суду із вказаним позовом.

Акт від 27 серпня 2013 року складався виходячи з попередніх даних, що були виявлені в процесі підготовчих робіт по інвентаризації та не містили фактичних обставин щодо наявного факту порушення права землекористування позивача.

Зазначена інформація стала відома позивачу лише після завершення інвентаризації та отримання 25 листопада 2015 року відповідної технічної документації.

Позивач не міг знати з акту від 27 серпня 2013 року про порушення його прав, які, за твердженням АТ «Укрзалізниця», полягають у прийнятті в 2014 році оскаржуваного рішення селищною радою та укладення відповідачами договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Глибоцька селищна рада подала відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Посилалася на те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дано належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

ПАТ «Українська залізниця» дізналася про порушення свого права 27 серпня 2013 року при складанні комісією (до складу якої увійшли п`ять представників позивача) акта обстеження земельних ділянок юридичних та фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради. За результатами обстеження комісією було виявлено ряд проблемних питань, в тому числі, що стосується і спірної земельної ділянки та знаходження її в смузі відведення залізниці (вказані в зазначеному акті кілометри, які не відповідають дійсності, використані на основі наданих планів земельної ділянки смуги відведення ПП «Ріга»).

ОСОБА_1 також подала відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця».

Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області подало пояснення на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що внесення змін про власника земельної ділянки повинно проводитися органами державної реєстрації, а не органами Держгеокадастру.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що 29 квітня 2014 року Глибоцькою селищною радою прийнято рішення № 321-36/14 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення по АДРЕСА_2 », згідно з яким зокрема вирішено продати шляхом викупу ОСОБА_1 земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0, 0603 га кадастровий номер :01:004:0290 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по АДРЕСА_2 ( т.1 а.с. 15).

На підставі вказаного рішення 22 травня 2014 року між відповідачами укладено договір купівлі - продажу спірної земельної ділянки(т.1 а.с.50-51).

Право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку 22 травня 2014 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення залізниці в межах Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області на замовлення ДТГО «Львівська залізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця», землевпорядною організацією ПП «Ріга» у 2015 році виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Чернівці Вадул Сирет в адміністративних межах смт. Глибока Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області.

В результаті проведеної інвентаризації смуги відведення встановлено, що земельна ділянка від 300 км + 010 м до 300 км + 030 м, яка перебуває у власності ОСОБА_1 повністю, а саме площею 0,0603 га, накладається на смугу відведення залізниці.

Згідно «Плану меж смуги з.д. відводу лінії Адинката-Берхомет», розробленого «Дорпроєкт Південно-Західної з.д.» у 1959 році ширина смуги відведення на ділянці з 300 км + 010 м до 300 км + 030 м становить 120 м від осі колії, а земельна ділянка ОСОБА_1 повністю входить у ширину смуги відведення залізниці.

Згідно акту обстеження земельних ділянок юридичних або фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради від 27 серпня 2013 року на ділянці від 299 км + 420 м до 300 км +140 фактична відстань до межі автомобільної дороги (вул. Залізнична) та ділянок складає від 12 м до 92 м при ширині смуги відведення згідно матеріалів «План смуги відведення» 1949 року від 27 м до 120 м від осі головної колії. Автомобільна дорога (вулиця Залізнична) є дорогою обласного значення. З протилежної сторони дороги громадська забудова: ТСОУ (ДОСААФ) магазин, автозаправка, частково стадіон. Наявні державні акти (т.1 а.с.73-74).

ОСОБА_1 та Глибоцькою селищною радою до суду першої інстанції, до ухвалення рішення у справі, подані заяви про застосування строків позовної давності.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин ) землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Закону України «Про транспорт». До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Для забезпечення у межах смуги відведення нормальної експлуатації залізничних колій, ліній електропостачання та зв`язку, інших пристроїв та об`єктів залізничного транспорту загального користування, а також у місцях, де є небезпека зсувів, обвалів, розмивів, селей, снігозанесень та інших небезпечних впливів, встановлюються охоронні зони. Охоронні зони ділянки землі, прилеглі до земель залізничного транспорту загального користування і необхідні для забезпечення збереження, міцності та стійкості споруд, пристроїв та інших об`єктів залізничного транспорту. Порядок встановлення охоронних зон, їх розміри і режим користування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Частиною 1 статті 23 Закону України «Про транспорт», яка кореспондується з положеннями статті 68 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 715/2734/18.

Пунктом б частини 4 статті 83 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.

Таким чином, залізниця не є власником земельних ділянок, наданих їй для потреб організації транспортного сполучення, а є правомірним володільцем та користувачем таких ділянок. Будучи титульним володільцем земельних ділянок, зокрема й тих, що становлять предмет спору, заявник вправі вимагати надання судового захисту такому праву на рівні з власником, а також із застосуванням таких способів захисту, які законом надано власнику такого майна.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 15 липня 2020 року у справі № 720/1657/16-ц.

Відповідно до пункту г) частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами 1, 3, 4, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи із змісту статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Переглядаючи вказане рішення, суд апеляційної інстанції на підставі положень частини 4 статті 367 ЦПК України виходить за межі доводів апеляційної скарги, оскільки встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка площею 0, 0603 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 та яка була відчужена селищною радою у власність ОСОБА_1 , входить до смуги відведення залізниці і відноситься до земель транспорту, а тому Глибоцька селищна рада не мала повноважень на розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Як вбачається із договору купівлі-продажу, укладеного між Глибоцькою селищною радою Глибоцького району Чернівецької області та ОСОБА_1 від 22 травня 2014 року, на час вчинення такого правочину спірна земельна ділянка належала на праві власності Глибоцькій селищній раді. Таке право власності селищної ради було зареєстровано у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 3625010, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 10.

Відповідно до частини другої, третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 80 ЗК України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.

Згідно зі статтями 83, 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до положень частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, для встановлення належності нерухомого майна конкретній особі достатньо отримати інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

З огляду на вказані вище обставини, Глибоцька селищна рада як юридична особа, за якою зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , мала всі законні підстави для вчинення будь-якого правочину щодо цієї земельної ділянки, в тому числі і щодо укладення з відповідачкою ОСОБА_1 оскаржуваного договору купівлі-продажу від 22 травня 2014 року.

У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, у тому числі на нерухоме майно, є наявність підтвердженого належними доказами права власності позивача щодо нерухомого майна, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному позивачем.

Такий правовий висновок Верховний Суд виклав в постанові від 20 травня 2020 року у справі № 911/1902/19

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження оскарження ним правомірності набуття Глибоцькою селищною радою права власності на спірну земельну ділянку та реєстрацію її прав на таке нерухоме майно.

Окрім того, АТ «Українська залізниця» не доведено факт накладення земельних ділянок позивача та ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З висновку експерту № 19095 від 28 лютого 2020 року за результатами земельно- технічної експертизи, проведеної за клопотанням представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , вбачається, що за наявною в матеріалах справи технічною документацією, зокрема з Плану кондонів лінії відводу ділянок Вадул-Сирет - Чернівці (а.с. - 24-26) та виготовленою приватним підприємством «Ріга» Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної діляннки, загальною площею 30,4126 га ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямками Чернівці - Вадул-Сирет від 298 км + 044 м до 300 + 646 м та Глибока - Берегомет від 0 км + 885 м до 2 км + 105 м в адміністративних межах смт. Глибока Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області, не надається можливим встановити накладання на землі залізниці земельної ділянки загальною площею 0,0603 га, кадастровий номер :01:004:0290, яка знаходиться по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 .

Інших доказів які б підтверджували факт накладення земельної ділянки відповідачки ОСОБА_1 на землі позивача, матеріали справи не містять.

Позивач на підтвердження факту порушення його прав не заявляв клопотання про призначення іншої експертизи з метою встановлення факту та площі накладення таких земельних ділянок.

Без проведення такого дослідження неможливо об`єктивно встановити обставини, на які посилався позивач та надати оцінку запереченням, на які посилалися відповідачі.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 29 жовтня 2020 року у справі № 372/371/19.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що викладена в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надано обґрунтованої компенсації чи іншого виду належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (зокрема: Rysovskyy v. Ukraine, № 29979/04, ЄСПЛ, 20 жовтня 2011 року, Kryvenkyy v. Ukraine, № 43768/07, ЄСПЛ, від 16 лютого 2017 року).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий.

ЄСПЛ наголошує на тому, що вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Особа на користь якої органом влади прийнято певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. Встановлено, що оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне» втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим («Stretch v. the United Kingdom», № 44277/98, ЄСПЛ, від 24 червня 2003 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно набуте у власність, та поведінка такої особи - добросовісного власника.

Оцінюючи пропорційність втручання у право власності відповідачки, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 набула охоронюване законом право на мирне користування спірною земельною ділянкою у законний спосіб, а саме за належно оформленим договором купівлі-продажу.

З матеріалів справи вбачається, що на спірній земельній ділянці знаходиться магазин будівельних матеріалів, який належить на праві власності відповідачці ОСОБА_1 .

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що за обставин цієї справи вимога про позбавлення ОСОБА_1 права власності шляхом скасування рішення органу місцевого самоврядування про продаж земельної ділянки та визнання недійсним договору купівлі-продажу такої земельної ділянки могла б відповідати критерію «пропорційності» лише за умови забезпечення повного відшкодування вартості земельної ділянки та нерухомого майна, яке на ній розташоване.

Водночас за результатами розгляду позовних вимог АТ «Укрзалізиця» не визначено можливості відшкодування вищевказаних збитків.

Враховуючи вищенаведене, задоволення позовних вимог в цій частині, за відсутності встановлення порушень щодо набуття права власності на спірну земельну ділянку та магазин будівельних матеріалів з боку ОСОБА_1 , без забезпечення відшкодування їх вартості покладатиме на неї надмірний індивідуальний тягар.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в ухвалі від 20 травня 2020 року у справі № 488/2807/17 та в постановах від 30 вересня 2020 року у справі № 369/6400/17, від 23 червня 2020 року у справі №922/989/18.

Враховуючи, що підстав для визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки апеляційним судом не встановлено, не підлягає задоволенню вимога позивача про скасування запису у Поземельній книзі, оскільки вона є похідною від вказаних вище вимог.

За таких обставин, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову АТ «Укрзалізниця», проте вважає що обґрунтування такої відмови підлягають зміні з підстав, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 надавало правничу допомогу Адвокатське об`єднання «Поляк і партнери», що підтверджується договором про надання юридичної (правничої допомоги) №173/19 від 29 серпня 2019 року, звітом (актом) про надані послуги у зв`язку з розглядом справи №715/2402/18 в суді апеляційної інстанції.

З квитанції до прибуткового касового ордера №17/21/02 вбачається, що ОСОБА_1 сплатила Адвокатському об`єднанню «Поляк і партнери» за надання правничої допомоги 6600 гривень.

Отже, з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 6600 гривень в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату правничої допомоги.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 6600 (шість тисяч шістсот) гривень в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 лютого 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак