Номер провадження: 22-ц/813/4302/21
Номер справи місцевого суду: 947/8255/20
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2021 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

відповідач ДМС України Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області Київського районного відділу,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2020 року у складі судді Коваленко О.Б.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області; ДМС України Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Київського районного відділу про встановлення факту постійного проживання на території України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та постійно мешкав з батьками та сестрою в селі Серби Кодимського району Одеської області, де був зареєстрований разом з батьками. Після закінчення загальноосвітньої школи працював у м. Кодима слюсарем. У подальшому вирішив поїхати до м. Одеси для вступу у навчальний заклад у зв`язку з чим планував змінити місце реєстрації. Так як переїхав до м. Одеси, він був знятий з реєстрації, про що свідчить адресний лист вибуття від 12 вересня 1990 року. До навчального закладу він не вступив, але залишився проживати у м. Одеси та з того моменту не мав місця реєстрації. Почав працювати електриком, брав приватні замовлення та не мав постійного офіційного місця роботи. Пізніше познайомився з дружиною, з якою ІНФОРМАЦІЯ_2 одружився. Після чого, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дочка ОСОБА_2 , яка також є громадянкою України. Позивач зазначив, що саме в даний період, після народження дитини, загубив паспорт колишнього громадянина СРСР, і до теперішнього дня не має документа, який посвідчує особу. Вказав, що починаючи с 1991 року не виїжджав з України, тобто безперервно знаходився на території України з дня народження, та набув право на громадянство України, оскільки на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991року) постійно проживав на території України. За весь цей час у позивача не виникало необхідності перетинати кордон України, він не звертався до медичних закладів, не було нагоди здійснювати правочини для яких необхідним є паспорт, тому коли він дізнався, що отримання документів можливо лише у судовому порядку, відкладав це на потім. Через зіткнення з проблемами пов`язаними з відсутністю паспорту та нелегальності його перебування на території України позивач звернувся до Київського РВ ум. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з заявою щодо видачі паспорту замість утраченого. У відповіді заявнику повідомили, що за заявою було проведено перевірку, якою встановлено особу заявника ОСОБА_1 , але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави. Після цього позивач знову звернувся до Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з заявою щодо видачі довідки про встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року, в чому йому відмовили, пояснивши необхідністю звернення до суду для встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2020 року встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на території України з 24 серпня 1991 року по теперішній час.

Не погодившись з рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, тому на думку апелянта, заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним.

01.06.2021 від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі представника.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 18.06.2021.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року N 1636-XII "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Статтею 8 Закону України "Про громадянство України" встановлено підстави набуття громадянства України.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та встановлюючи факт його постійного проживання на території України, суд з урахуванням пояснень свідків та доданих до позову доказів дійшов висновку про доведеність позивачем факту постійного проживанням на території України станом на 24.08.1991.

З таким висновком суду повністю погоджується апеляційний суд, з огляду на наступні обставини.

Предметом розгляду у цій справі є встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року включно.

Метою встановлення даного факту позивач зазначив - зіткнення з проблемами пов`язаними з відсутністю паспорту та нелегальності його перебування на території України.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України, проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік -180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Судом встановлено, що позивач відповідно до свідоцтва про народження від 15.01.1969 НОМЕР_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Серби Кодимського району Одеської області. Батьками в свідоцтві вказано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (за національністю українці).

Згідно з атестатом про середню освіту, виданого у червні 1986 року, ОСОБА_1 у 1986 році закінчив Сербівську середню школу Кодимського району Одеської області.

В матеріалах справи також міститься адресний лист вибуття ОСОБА_1 , складений 12.09.1990, з якого вбачається, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Серби Кодимського району Одеської області, національність-українець, прибув 22.01.1990 з м. Миколаєва Жовтневого району до м. Одеси з ціллю навчання на 3 роки. До виїзду працював в м. Кодима слюсарем. Паспорт серії НОМЕР_2 виданий Кодимським РВВС 11.03.1985.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 04.09.1993, виданого Виконавчим комітетом Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області, ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 .

Згідно зі свідоцтвом про народження, виданим 11.09.2009 Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася дочка ОСОБА_2 .

23.07.2019 ОСОБА_1 начальником Київського РВ в м. Одесі ГУДМС України в Одеській області Романовською Д.Н. видано довідку про те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , уроженець с. Серби Кодимського району Одеської області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 (без реєстрації), звертався до Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з заявою щодо видачі паспорта замість втраченого. Зазначено, що проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави.

Відповідно до листа ДМС України ГУДМС України в Одеській області Київського районного відділу Мураховському О.М. на його заяву щодо видачі довідки про встановлення факту постійного проживання на території України до 24.08.1991 повідомлено, що вказана довідка видається органом реєстрації Одеської міської ради та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту проживання на території України до 24.08.1991.

Вбачається, що в суді першої інстанції допитувалися свідки та свідок ОСОБА_7 пояснила, що позивач є її братом, в 1989 році прийшов з армії, переїхав проживати до неї в м. Одеса. Позивач працював в Одесі електриком. ІНФОРМАЦІЯ_6 у неї народилася донька, саме у цей період позивач допомагав їй по господарству та матеріально підтримував. Позивач забрав її з пологового будинку, і саме ІНФОРМАЦІЯ_7 святкували день народження її доньки. Позивач ніколи не виїжджав за межі України, тому що було потрібно заробити на квартиру та на життя сім`ї. Свідок ОСОБА_8 пояснив, що він познайомився з позивачем в 1990 році, вони подружилися, позивач проживав на той час в АДРЕСА_2 , він наймав квартиру. Вони часто спілкувались, ходили один до одного у гості, позивач працював електриком. Виїжджав тільки до своїх родичів в Одеську область.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що вказані вище докази є належними, достатніми та підтверджують факт постійного проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року включно.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року N 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2021 року в справі N 523/14707/19 (провадження N 61-16116св20).

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 18.06.2021.

Головуючий:

Судді: