Номер провадження: 22-ц/813/5470/21
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючої судді Ващенко Л.Г.

суддів Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря Бєляєвої О.К.

з участю: представника позивача Черепа О.О. і представника відповідача акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2019 року (одноособово суддя Бондар В.Я.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа: Одеська філія державного підприємства «Національні інформаційні системи» про визнання недійсним пунктів договору застави і скасування реєстрації обтяження,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

19.09.2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі-Банк), за участі третьої особи Одеської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи», в якому просив: - визнати недійсним п. 1.1. договору застави грошей на депозиті № 3 від 28.02.2014 року в частині що стосується предмета застави грошові кошти, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку згідно договору в розмірі 500 000,00 гривень; - визнати недійним п. 6.6. договору застави грошей на депозиті № 3 від 28.02.2014 року; -зобов`язати Банк звернутися до реєстратора обтяжень рухомого майна із заявою про припинення обтяження та виключення запису № 14228888 від 11.03.2014 року із державного реєстру обтяжень рухомого майна; -зобов`язати Банк звернутися до реєстратора обтяжень рухомого майна із заявою про припинення обтяження та виключення запису № 14511198 від 28.08.2014 року із державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Позов обґрунтовано наступним.

В заставу Банка були передані грошові кошти, що розміщені на вкладному рахунку та майнові права право вимоги грошових коштів. Позивач вважає, що грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку не можуть бути предметом застави через те, що предметом застави можуть бути виключно майнові права на кошти тому п.1.1. договору застави, де вказано, що в заставу передано грошові кошти, підлягає визнанню недійсним. Звернення стягнення на майнові права право вимоги грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку, не може здійснюватися в порядку договірного списання, як передбачено п.6.6. договору, оскільки умови п.6.6 не передбачають домовленість сторін щодо уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права, шляхом переведення на банк право вимоги, що належить ОСОБА_1 за депозитними договорами.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив про задоволення позову.

30.07.2019 року представник відповідача подала заяву про застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні 31.07.2019 року представник позивача позов підтримала, представник Банка заперечувала проти задоволення позову.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31.07.2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

ОСОБА_1 не погодився із рішенням суду від 31.07.2019 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 зазначає:

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що грошові кошти, розміщені на депозитних рахунках, можуть бути предметом застави.

17.12.2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладений договорі №34930415 на вклад «Депозитний» на ім`я фізичної особи, відповідно до п. 1.1. якого ОСОБА_1 вносить, а Банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 на умовах цього договору кошти в сумі 250 000 доларів США строком на 12 міс. 1 дн. Днем повернення депозиту, з урахування змін, внесених додатковими договорами, є 22.03.2017 року. 28.02.2014 року між Банком та ОСОБА_1 укладений договір застави грошей на депозиті №3. Відповідно до п.п. 1.1. договору, заставодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених у цьому договорі застави, предмет застави - рухоме майно, а саме: грошові кошти, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку згідно депозитного договору в сумі 500 000 доларів США; майнові права - право вимоги грошових коштів, в розмірі 500 000 доларів США, які розміщені на вкладному (депозитному) рахунку № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 у заставодержателя, а також суми процентів, що підлягають сплаті заставодавцю за умовами депозитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. Предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути зверненно стягнення (ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про заставу»).

Рухоме майно окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов`язки (абз. 8 ст. 2 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження» в редакції, чинній станом на дату укладення Договору застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження», предметом обтяження може бути рухоме майно, не вилучене з цивільного обороту, на яке згідно із законодавством може бути звернене стягнення. Залежно від змісту обтяження предмет обтяження повинен належати боржнику або обтяжувачу на праві власності чи на праві господарського відання.

У ч. 1 ст. 192 глави 13 «Речі. Майно» ЦК України «Гроші (грошові кошти)» зазначено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Згідно з ч. 2 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Пунктом 3.1. ст. З Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Готівкові гроші, як об`єкти, що належать до матеріального світу, є речами. За своєю природою гроші належать до родових та подільних речей, але вони можуть бути й індивідуалізовані, наприклад, коли виступають як речові докази. Родовий характер грошей полягає в тому, що розмір грошової суми визначається у цивільному обороті не кількістю грошових знаків, а сумою виражених у цих знаках грошових одиниць (їх номінал).

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюти які розміщені клієнтами на ш іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). В результаті переданих грошей Банку зміщуються родові речі, які належали різним суб`єктам, тому право власності на них виникає у банку, який володіє сукупністю цих змішаних родових речей, а клієнтам належать тільки права вимоги. При передачі грошових знаків від однієї особи іншій разом із грошима переходить і право власності на конкретні грошові знаки. Передавши гроші в банк у вкладника припиняється право власності на них, але одночасно - на його заміну - він набуває майнове право вимоги до банку в межах переданої грошової суми. В результаті внесення готівкових грошових коштів у вигляді грошових знаків на депозитний рахунок, вони трансформувались в безготівкову форму - форму записів на рахунках у банку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. Банківський платіжний інструмент - засіб, що містить реквізити, які ідентифікують його емітента, платіжну систему, в якій він використовується, та, як правило, держателя нього банківського платіжного інструмента. За допомогою банківських платіжних інструментів формуються відповідні документи за операціями, що здійснені з використанням банківських платіжних інструментів, на підставі яких проводиться переказ грошей або надаються інші послуги держателям банківських платіжних інструментів (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Отже, після внесення готівкових грошових коштів на депозит, вони акумулюються у банку у вигляді записів на банківських рахунках. На банківському рахунку обліковуються не гроші, а лише «вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів». Записи на банківських рахунках щодо наявності грошових коштів не є предметами матеріального світу відповідно до ст. 179 ЦК України, а отже не є річчю. На записи на рахунках у банку щодо наявності грошових коштів не може виникнути право власності, оскільки згідно з ст. 317 ЦК України, воно виникає лише щодо майна, яким такі записи також не є. Записи на рахунках в банку щодо наявності коштів не свідчать про право власності на такі грошові кошти, а лише засвідчують зобов`язання банку перед клієнтом.

Таким чином, грошові кошти, що передані вкладником у готівковій формі, приймаються та обліковуються на іменному вкладному (депозитному) рахунку, при цьому Банк набуває права власності на грошові кошти. У свою чергу банк використовує ці кошти на власний розсуд, здійснюючи активні та пасивні операції, а у вкладника Є пряме право вимоги до банку про повернення вкладу (постанова Верховного Суду України від 24.02.2016 року провадження №6-1790цс15).

У постанові від 06.04.2016 року (провадження №6-352цс16) Верховним Судом України викладено наступну позицію: «Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника)».

Ця позиція застосовувалась Верховним Судом України під час розгляду судових справ №201/14226/14-ц, №412/7007/2012.

Отже, з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а вкладним має виключно право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу.

Таким чином ОСОБА_1 після укладення депозитних договорів 17.12.2013 року та внесення грошових коштів в розмірі 500 000 доларів США на депозитний рахунок в Банку втратив право власності на такі гроші кошти та замість цього було право вимоги до Банку щодо повернення депозиту.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України «Про заставу», заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов`язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Гроші, які розміщені на депозитному рахунку, не можуть бути предметом застави, оскільки за договором банківського рахунку (депозиту) вкладник втрачає право власності на такі грошові кошти. При заставі грошей, що розміщені на депозитному рахунку, відбувається застава майнових прав заставодавця у вигляді права вимоги до банку щодо повернення йому грошей, розміщених на депозиті.

Передача ОСОБА_1 неіснуючих грошових коштів (грошових коштів, переданих в депозит), суперечить положенням ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження» та є неможливою.

Аналогічної позиції дотримується й законодавець, який Законом № 1983-УІІІ від 23.03.2017 року вніс зміни до Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження», доповнивши його ст. 19 «Обтяження, предметом яких є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку».

Отже, ОСОБА_1 не міг та не передавав в заставу Банку грошові кошти в загальному розмірі 500 000 доларі США, оскільки право власності на них він втратив після внесення їх на депозит у Банку.

Суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 33 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки в даному випадку гроші не є предметом забезпечувального обтяження.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо можливості договірного списання предмета застави.

Пунктом 6.2. Договору застави передбачено, що звернення стягнення на Предмет застави здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому Законодавством, або в позасудовому порядку згідно Законодавства та цього Договору застави. Відповідно до п. 6.6 Договору застави, цим Договором застави заставодавець доручає заставодержателю проводити договірне списання коштів на рахунок Заставодержателя з вкладеного (депозитного) рахунка, відкритого згідно з Депозитним договором.

Пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 26 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження» визначено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери.

Грошові кошти на депозитному рахунку не можуть бути предметом застави, а отже до них не може застосовуватися такий спосіб звернення стягнення як договірне списання.

В результаті хибності висновку відносно того, що грошові кошти на депозитному рахунку можуть бути предметом застави, суд першої інстанції також дійшов хибного висновку щодо можливості договірного списання грошових коштів, які розміщені на депозитному рахунку.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Представник третьої особи у відзиві на скаргу зазначає:

Регіональні філії державного підприємства «Національні інформаційні системи», зокрема Одеська регіональна філія ДП «НАІС», створені відповідно до ч. 4 ст. 64 ГК України, без надання їм статусу юридичної особи і діють на підставі Положення про філію, затвердженого наказом державного підприємства «Національні інформаційні системи». Одеська регіональна філія ДП «НАІС» є відокремленим структурним підрозділом державного підприємства «Національні інформаційні системи» та не має статусу юридичної особи.

Притягнення Одеської філії ЛТТ «НАІС» до участі у справі в якості третьої особи є безпідставним, учасником судового процесу може виступати в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, безпосередньо державне підприємство «Національні інформаційні системи».

Порядок внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомостей про виникнення, зміни та припинення обтяжень регламентується Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 (далі - Закон), Порядком ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 № 830 (із змінами та доповненнями) та Інструкцією про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв (далі - Інструкція), затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 № 73/5.

Наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2006 № 57/5 (із змінами) «Про визначення реєстраторів Державного реєстру обтяжень рухомого майна» реєстраторами Реєстру визначені державні, приватні нотаріуси та їх помічники, державні та приватні виконавці, податкові керуючі, а також ДП «НАІС» та його філії у випадках, передбачених законодавством.

Обтяженням, відповідно до ст. 3 Закону, є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Відповідно до ст. 4 Закону, обтяження поділяються на публічні (виникають на підставі закону або рішення суду) та приватні (забезпечувальні та договірні). Згідно зі ст. 2 Закону обтяжувачем є уповноважений орган при публічному обтяженні; кредитор за забезпеченим рухомим майном зобов`язанням; власник рухомого майна, що знаходиться у володінні боржника; будь-яка інша особа, на користь якої встановлюється договірне обтяження; особа, яка здійснює управління рухомим майном в інтересах кредитора.

Згідно п. 5 Порядку - державна реєстрація приватних обтяжень рухомого майна проводиться будь-яким нотаріусом або його помічником, які відповідно до законодавства отримали ідентифікатор доступу до Реєстру, а також адміністратором Реєстру та його філіями на підставі відповідного договору. Державна реєстрація публічних обтяжень рухомого майна, які виникають на підставі судових рішень, проводиться адміністратором Реєстру та його філіями (крім випадків, коли таке судове рішення виконується в порядку, встановленому для виконання судових рішень). Державна реєстрації публічних обтяжень рухомого майна під час примусового виконання рішень відповідно до закону проводиться державним або приватним виконавцем. Державна реєстрація податкової застави, предметом якої є рухоме майно, проводиться податковим керуючим, яким складено акт опису. У відповідності до ч. і ст. 43 закону, реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються: відомості про обтяжувача; відомості про боржника; посилання на підставу виникнення обтяження та його зміст; опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації; відомості про заборону чи обмеження права боржника відчужувати предмет обтяження.

Згідно ч. 7 ст. 43 Закону, реєстраторам Реєстру забороняється вимагати від обтяжувача подання додаткових документів чи інформації, а також перевіряти достовірність і обґрунтованість відомостей, що містяться в заяві. Обтяжувач несе відповідальність згідно із законом за достовірність відомостей, що містяться в заяві. У відповідності до положень ст. 43 Закону, відомості про припинення обтяження вносяться до Реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань чи індивідуальний реєстраційний номер облікової картки платника податків боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Частиною 3 ст. 44 Закону визначено, що після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати реєстратору Реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Таким чином, законодавством чітко визначено, що відповідальність за існування запису про обтяження в Реєстрі, який був внесений реєстратором у встановленому порядку, несе саме обтяжувач. При цьому, пунктом 3.2 Інструкції передбачено, що перед унесенням змін до запису реєстратор повинен знайти необхідний запис у Реєстрі. Ідентифікація запису в Реєстрі здійснюється за його реєстраційним номером. Для запобігання помилкам та гарантії внесення змін саме до того запису застосовується контрольна сума запису.

Реєстраційний номер та контрольна сума запису надаються при реєстрації запису в Реєстрі та відображаються у витязі про реєстрацію в Реєстрі, один примірник якого видається обтяжувачу чи уповноваженій ним особі, а другий - надсилається боржнику. Реєстраційний номер запису в Реєстрі є незмінним протягом усього часу його існування, а контрольна сума перераховується після внесення кожної зміни до цього запису.

З огляду на вищевикладене, внесення до Реєстру відомостей про припинення обтяження рухомого майна може бути здійснене лише на підставі: належним чином заповненої заяви про реєстрацію змін обтяження рухомого майна встановленої форми, яка подається особисто обтяжувачем або уповноваженою ним особою, з обов`язковим пред`явленням відповідних документів (в даному випадку ПАТ «Державний ощадний банк України»); рішення суду (із обов`язковим зазначенням необхідних ідентифікаційних даних відповідного запису - реєстраційний номер запису та контрольна сума).

При здійсненні державної реєстрації обтяжень рухомого майна реєстратор Реєстру виконує суто механічну функцію по внесенню/виключенню до/з Реєстру відомостей про обтяження майна на підставах, передбачених чинним законодавством України. При цьому, реєстратор не уповноважений на прийняття власних управлінських рішень щодо накладення чи припинення обтяжень та на здійснення правової оцінки відомостей, що містяться у заявах.

Банк в особі представника не скористався правом надати відзив, пояснення або запереченні на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

17.12.2013 року між Банком і ОСОБА_1 укладений договір №34930415 на вклад «Депозитний» на ім`я фізичної особи, згідно якого вкладник вносить, а Банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 кошти в сумі 250 000 доларів США. 28.02.014 року сторони уклали додатковий договір №1, а 24.04.2015 року додатковий договір №2 до договору №34930415 (а.с.19-25 т.1).

17.12.2013 року між Банком і ОСОБА_1 укладений договір №34930615 на вклад «Депозитний» на ім`я фізичної особи, згідно якого вкладник вносить, а Банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_2 кошти в сумі 250 000 доларів США. 28.02.014 року сторони уклали додатковий договір №1, а 24.04.2015 року додатковий договір №2 до договору №34930615 (а.с.26-32 т.1).

28.02.2014 року між Банком і ОСОБА_1 укладений договір застави грошей на депозиті №3, пунктом 1.1. якого заставодавець, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених у цьому договорі застави, предмет застави рухоме майно, а саме: - грошові кошти, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку згідно Депозитного договору в сумі 500 000 доларів США; - майнові права права вимоги грошових коштів, в розмірі 500 000 доларів США, які розміщені на вкладному (депозитному) рахунку № НОМЕР_2 , № НОМЕР_1 у заставодержателя, а також суми процентів, що підлягають сплаті заставодавцю за умовами депозитного договору (а.с.6-13 т.1). До договору застави укладений додатковий договір №1 від 28.08.2014 року (а.с.14-16 т.1), додатковий договір №2 від 19.03.2015 року (а.с.17 т.1) і додатковий договір №3 від 24.04.2015 року (а.с.18).

З витягу із Державного реєстру обтяжень рухомого майна №51374007 від 02.02.2017 року вбачається, що 11.03.2014 року на майнові права на вимогу грошових коштів в розмірі 500 000 доларів США, які розмішені на рахунку № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , накладено приватне обтяження у вигляді заборони відчужувати (а.с.33-39 т.1).

24.03.2016 року Банк надіслав ОСОБА_1 лист з повідомленням про наявну заборгованість ТОВ «УКРКАВА» (а.с.59, 60 т.1).

19.09.2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Банка про: - визнання недійсним п. 1.1. договору застави грошей на депозиті № 3 від 28.02.2014 року в частині що стосується предмета застави грошові кошти, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку згідно договору в розмірі 500 000,00 гривень; - визнання недійним п. 6.6. договору застави грошей на депозиті № 3 від 28.02.2014 року; -зобов`язання Банк звернутися до реєстратора обтяжень рухомого майна із заявою про припинення обтяження та виключення запису № 14228888 від 11.03.2014 року із державного реєстру обтяжень рухомого майна; -зобов`язання Банк звернутися до реєстратора обтяжень рухомого майна із заявою про припинення обтяження та виключення запису № 14511198 від 28.08.2014 року із державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с.1-5 т.1).

30.07.2019 року представник відповідача подала заяву про застосування строків позовної давності (а.с.230-232 т.1) .

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли зобов`язання з банківських договорі, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про заставу», Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові виходив з недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.236-240 т.1).

Колегія суддів погоджується з висновками суду з таких підстав.

Між сторонами існують зобов`язання з договору №34930415 і договору №34930615 на вклад «Депозитний» та додаткових договорів від 17.12.2013 року, 28.02.014 року і від 24.04.2015 року, а також з договору застави грошей на депозиті №3 від 28.02.2014 року.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України (ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є , зокрема, договори та інші правочини (ст. 11 ч.ч.1,2 п.1 ЦК України).

ОСОБА_1 просить: - визнати недійсним п. 1.1. договору застави грошей на депозиті № 3 від 28.02.2014 року в частині що стосується предмета застави грошові кошти, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку згідно договору в розмірі 500 000,00 гривень; - визнати недійсним п. 6.6. договору застави грошей на депозиті № 3 від 28.02.2014 року; -зобов`язати Банк звернутися до реєстратора обтяжень рухомого майна із заявою про припинення обтяження та виключення запису № 14228888 від 11.03.2014 року із державного реєстру обтяжень рухомого майна; -зобов`язати Банк звернутися до реєстратора обтяжень рухомого майна із заявою про припинення обтяження та виключення запису № 14511198 від 28.08.2014 року із державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (ст. 16 ч.1,ч.2 п.2 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом (ст. ст. 203, 215 ЦК України).

Суд першої інстанції, із посиланням на ч.4 ст. 576 ЦК України та ч. 2 ст. 4 Закону України «Про заставу» дійшов висновку, що перелік майна, яке не можу бути предметом застави є вичерпним.

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо). Права заставодержателя (право застави) на річ, яка є предметом застави, поширюються на її приналежності, якщо інше не встановлено договором. Право застави поширюється на плоди, продукцію та доходи, одержані від використання заставленого майна, у випадках, встановлених договором. Предметом застави не можуть бути: культурні цінності, що є об`єктами права державної чи комунальної власності і занесені або підлягають занесенню до Державного реєстру національного культурного надбання; пам`ятки культурної спадщини, занесені до Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації. Предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом. Предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Застава окремих видів майна може бути заборонена або обмежена законом (ст. 576 ЦК України).

Предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором. Предметом застави не можуть бути: культурні цінності, що є об`єктами права державної чи комунальної власності і занесені або підлягають занесенню до Державного реєстру національного культурного надбання; пам`ятки культурної спадщини, занесені до Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації. Предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких забороняється законом. Предметом застави не можуть бути об`єкти державної власності, приватизація яких заборонена законодавчими актами, а також майнові комплекси державних підприємств та їх структурних підрозділів, що знаходяться у процесі корпоратизації. Предметом застави підприємств державної форми власності, приватизація яких заборонена законодавчими актами, та їх структурних підрозділів, що знаходяться в процесі корпоратизації, можуть бути їх товари в обороті або в переробці. Предметом застави не можуть бути гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини, на які поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (ст. 4 Закону України «Про заставу».

Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ст. ст. 177 ч.1, 179 ч.1, 190 ч.1 ЦК України).

З огляду на викладене, гроші є річчю і об`єктами цивільних прав.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії №86 від 28.12.2011 року, між ОСОБА_1 та Банком 28.02.2014 року укладений договір застави грошей на депозиті № 3 з додатками відповідно до умов якого заставодавцем передано, а Банком прийнято в заставу кошти, що розміщені на вкладних (депозитних) рахунках згідно договорів на строковий вклад (депозит) №34930615 та №34930415, включав додаткові договори та додатки до них (надалі - Депозитні договори), в сумі 500 доларів США; майнові права - право вимоги грошових коштів, в розмірі 500 000 доларів США, які розміщені на вкладних (депозитних) рахунках № НОМЕР_3 , № НОМЕР_1 у Банку, а також суми процентів, що підлягають заставодавцю за умовами депозитних договорів (а.с.6-16 т.1).

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно іншими кредиторами. Предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором. Предметом застави не можуть бути: культурні цінності, що є об`єктами права державної чи комунальної власності і занесені або підлягають занесенню до Державного реєстру національного культурного надбання; пам`ятки культурної спадщини, занесені до Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації. Предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких забороняється законом. Предметом застави не можуть бути об`єкти державної власності, приватизація яких заборонена законодавчими актами, а також майнові комплекси державних підприємств та їх структурних підрозділів, що знаходяться у процесі корпоратизації. Предметом застави підприємств державної форми власності, приватизація яких заборонена законодавчими актами, та їх структурних підрозділів, що знаходяться в процесі корпоратизації, можуть бути їх товари в обороті або в переробці. Предметом застави не можуть бути гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини, на які поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (ст. ст. 1 ч.2, ч. 4 Закону України «Про заставу».

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Рухоме майно - окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов`язки, у тому числі майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (ст. 2 ч.1 абз.7 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).

Предметом обтяження може бути рухоме майно, не вилучене з цивільного обороту, на яке згідно із законодавством може бути звернене стягнення. Обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться па банківському рахунку, або цінні папери; реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. У разі звернення стягнення на рухоме майно, яке є предметом декількох обтяжень, переважне право на проведення процедури звернення стягнення належить обтяжувачу з вищим пріоритетом. (ст. ст.5 ч.1, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).

Закони України «Про заставу» і «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальними законами, які регулюють питання правовідносин у сфері застави та реєстрації обтяжень.

Зважаючи на те, що нормами чинного законодавства передбачено, що предметом застави можуть бути, у тому числі грошові кошти, на які, відповідно до спеціального законодавства, передбачений окремий порядок звернення стягнення, законодавством визначені умови щодо погодження сторонами у договорі застави порядку договірного списання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог і відсутність підстав для визнання недійсними п. 1.1. п.п.6.6 договору застави (а.с.7,12 т.1), а також зобов`язання Банк звернутися до реєстратора обтяжень рухомого майна із заявою про припинення обтяження та виключення запису про обтяження.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи позивача ОСОБА_1 у скарзі, що: з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі Банку саме Банк є їх власником, а вкладник має виключно право вимоги до Банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу; після укладення депозитних договорів 17.12.2013 року та внесення грошових коштів в розмірі 500 000 доларів США на депозитний рахунок в Банку він втратив право власності на такі грошові кошти та замість цього набув право вимоги до Банку щодо повернення депозиту; передача ОСОБА_1 неіснуючих грошових коштів (грошових коштів, переданих в депозит), суперечить положенням ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження» та є неможливою; ОСОБА_1 не міг та не передавав в заставу Банку грошові кошти в загальному розмірі 500 000 доларі США, оскільки право власності на них він втратив після внесення їх на депозит у Банку; суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 33 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки в даному випадку гроші не є предметом забезпечувального обтяження і дійшов помилкового висновку щодо можливості договірного списання предмета застави; грошові кошти на депозитному рахунку не можуть бути предметом застави, а отже до них не може застосовуватися такий спосіб звернення стягнення як договірне списання; суд дійшов хибного висновку щодо можливості договірного списання грошових коштів, які розміщені на депозитному рахунку, - до уваги не приймаються.

Предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства Україні може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки, якщо ц передбачено договором.

Предметом застави не можуть бути: культурні цінності, що є об`єктами права державної чи комунальної власності занесені або підлягають занесенню до Державного реєстру національного культурного надбання; пам`ятки культурної спадщини, занесені до Переліку пам`яток культурно спадщини, що не підлягають приватизації; вимоги, які мають особистий характер, а такої інші вимоги, застава яких забороняється законом; об`єкти державної власності, приватизація' яких заборонена законодавчими актами, а також майнові комплекси державних підприємств та їх структурних підрозділів, що знаходяться у процесі корпоратизації; гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини, на які поширюється дія Закону України "Про забезпеченні реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

Пунктом 6.2. договору застави передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законодавством, або в позасудовому порядку згідно законодавства та цього договору застави. Відповідно до п. 6.6 договору застави, цим договором застави заставодавець доручає заставодержателю проводити договірне списання коштів на рахунок заставодержателя з вкладеного (депозитного) рахунка, відкритого згідно з депозитним договором.

Нормами чинного законодавства визначено, що предметом застави можуть бути, зокрема, грошові кошти, при цьому, спеціальним законодавством передбачено окремий порядок звернення стягнення на грошові кошти та умови щодо погодження сторонами у договорі застави порядку договірного списання (Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Доводи представника третьої особи у відзиві на скаргу, що філія не має статусу юридичної особи, до уваги не приймаються, оскільки вказані обставини не призвели до неправильного вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Банка щодо визнання недійсними окремих пунктів договорів та зобов`язання вчинити певні дії.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Позивач не довів своїх вимог, тому відсутні підстави для ствердження про порушення прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів залишає скаргу без задоволення. А рішення суду без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Колегія суддів залишає без задоволення скаргу позивача на рішення суду про відмову у позові, тому позивач не має права на відшкодування судових витрат. Відповідач має право на відшкодування судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України).

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцятим днів з дня складання повного тексту постанови суду

Повний текст постанови суду складено 17.06.2021 року

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Г.Я. Колесніков

Є.С. Сєвєрова