Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

справа № 521/19606/20

провадження № 2/521/1728/21

08 червня 2021 року

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Жураківській Н.А.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що на підставі договору позики від 21.02.2020 року, він позичив відповідачу 38000 доларів США з терміном повернення до 25.03.2020 року.

Оскільки, відповідач покладені на себе зобов`язання не виконав, суму позики не повернув, позивач звернувся до суду.

Позивач в судове засідання з`явився разом із представником, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання з`явився разом із представником, заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що ніякі кошти від позивача він не отримував, договір позики вимушений був підписати внаслідок застосування відносно нього фізичного тиску.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 21 лютого 2020 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 38000 доларів США з терміном повернення до 25.03.2020 року.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, зокрема у ст.82 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідач стверджує, що з червня 2014 року по 20.05.2015 року працював у відповідача на посаді його помічника. До його обов`язків входили організація бізнесу, особисті та інші доручення. У зв`язку з корпоративними розбіжностями між сторонами, відповідач 20 травня 2015 року прийняв рішення не продовжувати співробітництво з позивачем. З липня 2015 року по лютий 2017 року позивач звинувачував відповідача у пропажі 27 вагонів з металом та вимагав повернення грошових коштів у сумі 5.5 млн. гривень. 21.02.2020 року ОСОБА_1 подзвонив відповідачу із пропозицією зустрітись, на що останній погодився.

Того ж дня близько 15:00 годин до офісу ОСОБА_2 під`їхав позивач разом із двома особами, серед яких був ОСОБА_3 , відомий у кримінальному середовищі під прізвиськом «Бек», запропонували йому проїхатись, на що той погодився. Позивач стверджує, що в ході поїздки йому завдавали удари та погрожували ножем, змусивши в результаті написати розписку про отримання позики у сумі 38000 доларів США.

В судовому засіданні відповідач не оспорював факт його підпису на оригіналі договору позики від 21.02.2020 року, проте стверджував, що ніякі гроші від позивача він не отримував, а вказана розписка написана ним під психологічним та фізичним тиском.

Відповідно до наданого відповідачем висновку експерта-поліграфолога від 09.02.2021 року, вірогідність що

ОСОБА_2 20.02.2020 року або раніше не отримував грошові кошти у ОСОБА_1 складає 80%, вірогідність застосування щодо нього фізичного насильства з метою складення боргової розписки 21.02.2020 року складає 90%.

В судовому засіданні допитано свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 заявив, що теж раніше працював у

ОСОБА_1 , останній погрожував йому, безпідставно звинувачує його в заборгованості великої суми грошей.

ОСОБА_5 заявив, що працював у ОСОБА_1 , з яким у нього склались неприязні стосунки, після звільнення постійно отримує від позивача погрози з приводу заборгованості великої грошової суми.

Крім того, викладені у справі факти є об`єктом дослідження в рамках кримінальних справ №0000018 за ч.2 ст. 355 КК України та №0000146 за ч.1

ст. 190 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Вищенаведені обставини викликають у суду сумніви щодо вільного волевиявлення відповідача при складанні договору позики від 21.02.2020 року.

Жодних інших доказів передачі ОСОБА_1 в борг ОСОБА_2 зазначеної у розписці від 21.02.2020 року грошової суми суду не надано.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях.

Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю викладених у позовній заяві обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк