Справа № 344/4516/18
Провадження № 2/344/479/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Антоняка Т.М.,

секретаря Максимів Н.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, об`єднаної в одне провадження зі справою за зустрічним позовом позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права на проживання

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , вимогами якого просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 , покликаючись на те, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2015 року він придбав у відповідачки 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . На момент укладення договору купівлі-продажу відповідачка в квартирі не проживала, але частина квартири належала їй на підставі розпорядження міського голови № 383-р від 17.09.2015 року. ОСОБА_3 була зареєстрована в квартирі та запевнила його, що на протязі двох тижнів зніметься з реєстрації її місця проживання у даній квартирі, що нею не було зроблено. Він змушений оплачувати комунальні послуги за відповідачку, яка в квартирі не проживає, але до цього часу зареєстрована у ній, що підтверджується копією будинкової книги на дану квартиру та довідкою КП «Єдиний розрахунковий Центр». Реєстрація у його квартирі відповідачки, яка насправді в ній не проживає, перешкоджає здійсненню ним прав власника на вільне користування і розпоряджання майном (а.с. 1).

Відповідно до ухвали від 13 квітня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права користування житлом. Ухвалено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 44).

Відповідачка ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 13.11.2015 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Павлінським Віталієм Даниловичем, за реєстровим № 3963, недійсним, визнання права на житло та довічне проживання у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у користуванні вказаною квартирою, в обґрунтування якого зазначила, що 24.07.2001 року вона та її мати ОСОБА_5 отримали свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної сумісної власності вказаним особам в рівних долях. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після смерті матері їй стало відомо, що спадкодавець ОСОБА_5 залишила заповіт, яким належну їй частку власності на квартиру заповідала ОСОБА_1 (двоюрідний брат скаржниці). Останній подав заяву про прийняття спадщини та після смерті матері розпочав спроби її виселення з цієї квартири. Так, 27.11.2017 року ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Островського Л.Є. було залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права користування житлом, у зв`язку з поданням ОСОБА_1 заяви про відсутність претензій до відповідача. Проте, зараз ОСОБА_1 повторно звернувся до суду із позовом. Як на підставу для вимог і заперечень ОСОБА_1 вказує на договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 13.11.2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 вважає, що такий договір слід визнати недійсним, зважаючи на відсутність її волевиявлення, як учасника правочину. У неї наявні розлади здоров`я, які унеможливлюють правильне сприйняття обставин, які мають значення для справи. Все життя вона прожила з матір`ю, яка доглядала за нею та вирішувала всі питання. Оскільки здоров`я матері погіршилось і певний період часу матір була лежачою, остання склала заповіт на ОСОБА_1 , яким зробила розпорядження на випадок її смерті на користь вказаної особи. Заповіт було посвідчено 06.08.2015 року, а вже у листопаді було укладено договір купівлі-продажу частки квартири, що належить ОСОБА_3 . Проте, наміру укладати цей договір вона не мала. Її мати на момент укладення заповіту та договору не могла самостійно прочитати та підписати заповіт, чим і скористався ОСОБА_1 . Він, усвідомлюючи її стан, силою та побоями змусив підписати її договір купівлі-продажу квартири. Однак, до смерті матері останній не міг її виселити з квартири, враховуючи, що матір про такий договір нічого не знала та також проживала у цій квартирі. ОСОБА_1 отримував пенсію за життя ОСОБА_5 , отримав похоронні виплати, але при цьому не здійснював належний догляд за ОСОБА_5 , не забезпечував її продуктами харчування. Після смерті матері ОСОБА_1 почав вчиняти дії, спрямовані на її виселення з квартири. Однак, це єдине її житло, а тому вона не могла його відчужити, тим більше, без отримання будь-яких грошових коштів. Отже, волевиявлення на продаж належної їй частки квартири вона не мала. ОСОБА_3 вказує на порушення правил нотаріального посвідчення договору, зазначаючи, що вона не прибувала до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу належної їй частки у вказаній квартирі, не надавала довіреність на ім`я будь-якої особи на вчинення від її імені таких дій, а тому договір купівлі-продажу був укладений за відсутності так званого «продавця». ОСОБА_1 приніс їй договір додому та силою примусив підписати. Договір вона не читала, так як такої змоги не мала. Нотаріус присутній при цьому не був. З цього приводу була подана скарга до Міністерства юстиції України на незаконні дії нотаріуса та зараз проводяться перевірки з цього приводу. Під впливом насильства була приглушена її воля та її фактично було змушено підписати договір купівлі-продажу частки квартири. При цьому жодних грошових коштів за квартиру сплачено не було. В силу насильства, обману та стану її здоров`я, про що було відомо ОСОБА_1 , вона не могла оцінити наслідки вчинюваного нею договору, який вона підписала, що додатково вказує на його недійсність. Крім того, ні в присутності нотаріуса, ні в присутності жодних інших осіб грошові кошти за придбану частку не передавались. Наміру відчужувати належну їй частку у спільному майні вона не мала, оскільки така частка є її єдиним житлом (а.с. 54-57).

Ухвалою суду від 18 червня 2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права на проживання прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права користування житлом (а.с. 81).

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вказує, що наведені у зустрічному позові підстави не обґрунтовуються належними доказами, не підтверджуються певними засобами доказування. Про спростування обставин, які наведені в зустрічному позові свідчить текст Договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 30.11.2015 року, який зареєстровано в Реєстрі № 3963 посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., де вказується, що Сторони діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи наслідки своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з принципами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину) уклали цей договір. Зміст, значення та наслідки угоди роз`яснені і відповідають намірам сторін, про що останніми проставлені підписи в договорі купівлі-продажу. За таких обставин, під час укладення, підписання цієї угоди ОСОБА_3 розуміла значення своїх дій, оскільки була ознайомлена зі змістом договору, суть Договору купівлі-продажу роз`яснювалася їй нотаріусом. Після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 сплачуються комунальні послуги за це житло, тягар утримання квартири лежить на ньому, як на власнику майна, ОСОБА_3 протягом декількох років не здійснено жодного платежу за користування жилим приміщенням. Просить відмовити у зустрічному позові та задовольнити поданий ним первинний позов.

В судовому засіданні позивач за первинним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник підтримали заявлені вимоги первинного позову та заперечили щодо зустрічного позову у повному обсязі.

ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні заперечили позов ОСОБА_1 та підтримали у повному обсязі поданий зустрічний позов, вимоги якого просили задовольнити.

В судовому засіданні допитано свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які повідомили суду про відомі їм обставини, що стосуються даного спору.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як слідує з матеріалів справи, відповідно до копії Свідоцтва про народження, виданого повторно 07.07.2015 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Івано-Франківську. У графі «Батьки» вказано: батько - ОСОБА_8 , мати - ОСОБА_5 (а.с. 59).

Відповідно до дублікату Свідоцтва про право власності, виданого Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 24.07.2001 року, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 31,1 кв.м., належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - доньці в рівних долях, на підставі розпорядження міського голови № 27-р від 24.01.2001 року (а.с. 8).

Наведене підтверджується і Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію їх обтяжень (а.с. 9).

З довідки від 13.08.2015 року про реєстрацію місця проживання слідує, що місце проживання ОСОБА_3 зареєстровани зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 60).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, про що свідчить Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане 01.09.2017 року (а.с. 28).

З долученої копії Свідоцтва про поховання слідує, що ОСОБА_9 здійснила поховання померлої ОСОБА_5 (а.с. 30).

Також, КП «Міська ритуальна служба» з ОСОБА_9 укладено договір-замовлення № 1005 на організацію поховання ОСОБА_5 (а.с. 32).

Як вбачається, за життя ОСОБА_5 склала заповіт, згідно якого зробила розпорядження на випадок її смерті - належну їй частину квартири АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 33).

З довідки ОСББ «Кисілевської, 3» від 14.02.2018 року слідує, що ОСОБА_5 , 1930 року народження, зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 26.04.1968 року по 31.08.2017 року. Померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 10.04.2018 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б., ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_5 , 1930 року народження, зазначеного у заповіті. Спадщина складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, житловою площею 15,5 кв.м., загальною площею 31,1 кв.м., що належала спадкодавцю згідно дублікату Свідоцтва про право власності, виданого Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 24.07.2001 року, на підставі розпорядження міського голови № 27-р від 24.01.2001 року, дублікат видано на підставі розпорядження міського голови № 383-р від 17.09.2015 року (а.с. 3).

30.11.2015 року між ОСОБА_3 , як продавцем та ОСОБА_1 , як покупцем, укладено Договір купівлі-продажу 1/2 (однієї другої) частки квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., за яким продавець зобов`язується передати у власність покупця (продає), а покупець зобов`язується прийняти у власність (купує) 1/2 (одну другу) частку квартири однокімнатної АДРЕСА_1 і сплатити за неї обговорену грошову суму. Продаж вчинено за 84 763,00 грн., які в повній сумі сплачено покупцем продавцю під час підписання цього договору (а.с. 34).

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.11.2015 року вбачається, що приватним нотаріусом Павлінським В.Д. проведено державну реєстрацію 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 35).

Згідно представленої копії довідки № 2 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 21.02.2018 року, ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 62).

З довідки № 8 від 30.07.2018 року, виданої ОСББ «Кисілевської, 3» вбачається, що ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 фактично не проживає за вказаною адресою (а.с. 106).

У відповіді ОСББ «Кисілевської, 3» від 30.07.2018 року, наданої на запит адвоката Лукініва М.П. вказується, що ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 31.08.2017 року по час надання інформації, не бере дольової участі в оплаті робіт по утриманню будинку. Дольову участь в оплаті проведених робіт в сумі 500 грн. взяв ОСОБА_1 (а.с. 107).

Як вбачається з копії ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2017 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права користування житлом залишено без розгляду, на підставі заяви ОСОБА_1 подав суду заяву про залишення без розгляду його позову (а.с. 65).

Статтею 41 Конституції України встановлено право громадянина володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

За змістом статей 316, 317, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При цьому, саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якого укладеного правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі - Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Згідно з роз`ясненями, викладеними в абз. 5 п. 5 Постанови, відповідно до ст.ст. 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, зокрема, співвласником спірного майна, якими й були у справі позивачі, як співвласники багатоквартирного будинку, у тому числі допоміжних приміщень.

Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_3 05.03.2018 року звернулася зі скаргою до Міністерства юстиції України на дії приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д. щодо посвідчення договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді Міністерства юстиції України від 18.04.2018 року ОСОБА_3 повідомлено, що відповідно до обставин, викладених у її скарзі, проведено перевірку, якою встановлено, що 30.11.2015 року за реєстровим № 3963 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. було посвідчено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (покупець) договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 . При посвідченні вказаного договору особу продавця було встановлено за паспортом серії НОМЕР_3 , виданим Івано-Франківським МВ УДМС в Івано-Франківській області 31.07.2015, що підтверджується записом у графі 4 реєстру для реєстрації нотаріальних дій. До примірника договору, що зберігається в справах нотаріуса, серед іншого, долучена копія довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків ОСОБА_3 . Згідно з поясненнями нотаріуса, при посвідченні вказаного договору ним були встановлені дійсні наміри ОСОБА_3 . Перевіркою також встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності, виданим 24.07.2001 року Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку м. Івано-Франківська, дублікат якого виданий 17.09.2015 року, вищевказана квартира належала ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. При цьому, підпунктом 4.1 пункту 4 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, передбачено, що правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. Проте, до примірника договору, що зберігається в справах нотаріуса, долучена заява співвласника квартири ОСОБА_5 про відмову від переважного права купівлі 1/2 частки згаданої квартири, як це передбачено підпунктом 5.2 пункту 5 глави 1 розділу II Порядку для спільної часткової власності. Також нотаріус заперечує проти твердження ОСОБА_3 щодо звернення до нього за отриманням копії вищевказаного договору купівлі-продажу. За повідомленням Головного територіального управління юстиції в Івано- Франківській області, у зв`язку з виявленим під час розгляду скарги в роботі нотаріуса порушенням, цим управлінням юстиції буде тимчасово зупинена діяльність нотаріуса з метою проходження нотаріусом підвищення кваліфікації (а.с. 95-96).

Також, як слідує з Довідки про результати проведеної позапланової перевірки організації нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д., дотримання ним порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил ведення нотаріального діловодства в межах предмету звернення ОСОБА_3 від 05.03.2018 року (надалі - Довідка), 07.03.2018 року на адресу Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області надійшло звернення ОСОБА_3 від 05.03.2018 року та 21.03.2018 року аналогічне звернення надійшло з Міністерства юстиції України, щодо неправомірного посвідчення 30.11.2015 року приватним нотаріусом Івано-Франківського Міського нотаріального округу Павлінським В.Д. за реєстровим № 3963 договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . На підставі наказу Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області «Про проведення позапланової перевірки приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д.» № 72/5 від 13.03.2018 року, комісією проведено позапланову перевірку організації нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Павлінського В.Д., дотримання ним порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил ведення нотаріального діловодства в межах предмету звернення ОСОБА_3 .

Як вказується у Довідці, приватним нотаріусом Павлінським В.Д. 30 листопада 2015 року за реєстровим № 3963, посвідчено договір купівлі-продажу 1/2 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 - Продавець та ОСОБА_1 - Покупець. При посвідченні договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири, у відповідності до вимог статті 43 Закону України "Про нотаріат", нотаріусом встановлено осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Реквізити документів, за якими встановлено осіб громадян, записані нотаріусом у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій на 2015 рік за реєстровим № 3963, де графі 7 проставлені підписи осіб. Особу ОСОБА_3 встановлено за паспортом громадянина України НОМЕР_3 , виданим 31.07.2015 року Івано-Франківським МВ УДМС І Івано-Франківській області. Особу ОСОБА_1 встановлено за паспортом громадянина України НОМЕР_4 , виданим 14.10.1997 року Івано-Франківським МУВС МВС в Івано-Франківській області. На підтвердження наявності номера (коду) нотаріусу подано відповідні довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , фотокопії яких долучено нотаріусом до примірника правочину, який залишається у справах нотаріуса. На підтвердження права власності на предмет договору нотаріусу подано Дублікат свідоцтва про право власності, виданого 24.07.2001 року Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку м. Івано Франківська, згідно з розпорядженням міського голови від 24.01.2001 року № 27-р. Дублікат виданий Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку м. Івано-Франківська, згідно з розпорядженням міського голови від 17.09.2015 року № 383-р. Право власності зареєстровано в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 , в 1/2 частці та ОСОБА_5 , в 1/2 частці, що підтверджується витягом № 48159697 з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, виданим Цалин Ю.В. державним реєстратором прав на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 23.11.2015 року.

Відповідно до вищевказаної Довідки зазначається про наявність порушень при укладенні спірного договору купівлі-продажу частки квартири, зокрема:

нотаріус Павлінський В.Д., в порушення вимог частини 3 статті 47 Закону України «Про нотаріат» та п. 1 глави 8 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій, не надав належної правової оцінки документам, а саме для вчинення нотаріальної дії прийняв документи, які не відповідають вимогам законодавства, так як згідно вищевказаного Дублікату свідоцтва про право власності, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - в рівних долях, а державний реєстратор прав на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Цалин Ю.В. право власності на цю ж квартиру зареєстрував в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 , в 1/2 частці та ОСОБА_5 , в 1/2 частці, як спільну часткову власність;

на виконання вимог глави пункту 1.18 глави 2 розділу II Порядку, у справах нотаріуса наявний звіт про незалежну оцінку однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , складений суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_12 , де замовником вказана ОСОБА_3 , однак її підпис, як замовника, відсутній.

У висновку довідки Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області зазначається, що приватним нотаріусом Павлінським В.Д. не дотримано вимог статті 47 Закону України «Про нотаріат», п. 1 глави 8 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року та п. 6.1 розділу VI Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 3253/5 від 22.12.2010 року, при посвідченні договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири за р.№ 3963 від 30.11.2015 року, тому у відповідності до п. З частини 1 статті 29 Закону України "Про нотаріат", комісія вважає за необхідне зупинити приватну нотаріальну діяльність приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінському Віталію Даниловичу. В період зупинення діяльності підвищити кваліфікацію в Інституті права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України у м. Києві (а.с. 128-133).

Відтак вбачається, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу порушено вимоги законодавства, які є суттєвими. Зокрема, при укладенні такого договору встановлено наявність порушень, про що зафіксовано у довідці Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про результати проведеної позапланової перевірки організації нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д., дотримання ним порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил ведення нотаріального діловодства в межах предмету звернення ОСОБА_3 від 05.03.2018 року.

Укладений договір купівлі-продажу по суті стосується 1/2 частки квартири, яка не виділена, не існує окремо в частці, оскільки, згідно правовстановлюючих документів, квартира є спільною сумісною власністю і відчужити частку такої квартири є неможливим через фактичну відсутність такої частки.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходть до висновку, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 13.11.2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Павлінським Віталієм Даниловичем, за реєстровим № 3963, визнання права на проживання у квартирі АДРЕСА_1 , зобов`язання ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у користуванні вказаною квартирою, відповідають вимогам закону, зібраним доказам та обставинам справи, оскільки спірний договір купівлі-продажу укладено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, за відсутності волевиявлення власника співвласника квартири, спрямованого на вчинення правочину по відчуженню належного їй нерухомого майна, що відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, є підставою для визнання такого договору недійсним.

Стосовно вимоги позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, провадження №61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Європейський суд з прав людини вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03).

Таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її позбавлення права на житло було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання.

Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції».

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач ОСОБА_1 вказує на те, що відповідачка тривалий час не проживає за місцем реєстрації без поважних причин, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що після придбання ним у відповідачки 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , остання не знялася з реєстрації. На момент укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_3 в квартирі не проживала. Реєстрація у його квартирі відповідачки, яка насправді в ній не проживає, перешкоджає здійсненню ним прав власника на вільне користування і розпоряджання майном.

Однак, посилання у позовній заяві ОСОБА_1 на те, що відповідачка відсутня у спірній квартирі понад встановлені строки, а тому є такою особою, що втратила право користування жилим приміщенням, є безпідставними, оскільки виходячи зі змісту статей 71, 72 ЖК Української РСР така відсутність має бути зумовлена неповажними причинами. Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка не проживає в зазначеній квартирі більше шести місяців з неповажних причин та не зазначено причини її відсутності у спірному житлі.

При цьому, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вказали, що вони проживають у будинку АДРЕСА_5, були у спірній квартирі та підтвердили, що проживати у квартирі неможливо через відсутність умов, так як квартира потребує капітального ремонту, у ній наявна пліснява та загалом приміщення знаходиться у стані, проживання у якому є неможливим.

Отже, зважаючи на відсутність належних умов для проживання у квартирі АДРЕСА_1 , причини відсутності ОСОБА_3 у спірному житлі слід визнати поважними, що виключає можливість визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Крім того, ОСОБА_3 вказує на те, що спірна квартира є її єдине житло, іншого житла у неї немає, з огляду на що на даний час вона вимушенв проживати у своїх знайомих.

Також, у зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири, ОСОБА_3 є співвласником квартири, шо виключає можливість її виселення із цього житлового приміщення.

З урахуванням викладеного, зважаючи на відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідачки у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, а також те, що сам факт непроживання відповідачки у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути понесені нею витрати по оплаті судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп.

Відповідно до ч. 4-5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права на проживання - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 13.11.2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським Віталієм Даниловичем, за реєстровим № 3963, недійсним.

Визнати право ОСОБА_3 на проживання у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у користуванні вказаною квартирою.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.М. Антоняк

Повний текст рішення складено та підписано 14.06.2021 року