Єдиний унікальний номер 725/3691/20
Номер провадження 2/725/651/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2021 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючої судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційної фірми «Балакком» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що у період з 30 липня 2015 року по 09.06.2020 року він працював у ТОВ ФКФ «Балакком». Між ним та відповідачем було укладено договір, згідно якого він виконував свої функціональні обов`язки і йому за це виплачувалася заробітна плата.

Зазначав, що в червні 2020 року він з відповідачем розірвали трудові відносини на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП, однак після звільнення керівництво ТОВ «Балакком» не виплатило належну йому заробітну плату за відпрацьовані квітень та травень місяць 2020 року, у зв`язку із тим, що він нібито не працював в цей період.

Зокрема вказував, що в березні 2020 року роботодавець змусив його піти у щорічну відпустку всупереч його волі, при цьому відпустка була неоплачувана, хоча і згідно закону він має право на отримання заробітної плати за час щорічної відпустки.

Після відпустки він працював та був на роботі, але у зв`язку із пандемією фінансові потоки фірми зменшилися і керівництво попросило його зачекати з виплатою заробітної плати, вказали що потім виплатять і він продовжив працювати. Після двох місяців роботи він нагадав про заборгованість по заробітній платі, на що знову почув відповідь про скрутне становище, та виплатили 1800 грн., яку зарахували як зарплату за червень, та повідомили, що це поки що все. Після цього він вирішив звільнитись, оскільки вважав зменшення заробітної плати істотною зміною умов праці, у зв`язку із чим відповідач, скориставшись його юридичною неграмотністю, звільнив його на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Вказує, що дії ТОВ «Балакком» є незаконними та свавільними, й відповідно уточнивши в ході розгляду цивільної справи позовні вимоги, вважає, що відповідач повинен виплатити йому не виплачену за два місяці заробітну плату в сумі 38508 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 червня 2020 року по 06 грудня 2020 року в сумі 115524,00 грн.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26.08.2020 року відкрито провадження у справі.

09 листопада 2021 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позов, в якому вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає. Зокрема зазначив, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ТОВ ВКФ «Балакком» 30 липня 2015 року, з 14 березня 2016 року був переведений на посаду друкаря трафаретного друкування цеху трафаретного друку №11 згідно трудового договору від 14.03.2016 року. На цій посаді він працював до 09 червня 2020 року. Наказом №784-з від 09.06.2020 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України згідно його заяви від 05 червня 2020 року. Зокрема зазначав, що ОСОБА_1 особисто за власним бажанням 18 березня 2020 року подав заяву про надання йому щорічної відпустки тривалістю 17 календарних днів, на підставі якої було видано наказ (розпорядження) №2606-в від 18.03.2020 року, відповідно до якого з 18 березня по 03 квітня 2020 року йому було надано щорічну відпустку. Згідно цього наказу позивачу було на 17 календарних днів нараховано в цей же день 18 березня 2020 року оплату за відпустку в сумі 7020,49 грн., з якої проведено утримання в сумі 1360,00 грн., до видачі належала сума 5651,49 грн., яку було платіжним дорученням №5417425 від 20 березня 2020 року перераховано на його платіжну картку в Чернівецькій обласній філії АТ «Ощадбанк», банком платіж було проведено 21 березня 2020 року. При цьому вказував, що ТОВ ВКФ «Балакком» при наданні позивачу частини щорічної відпустки дотримано всіх вимог трудового законодавства. Також вказував, що після закінчення відпустки, 03 квітня 2020 року ОСОБА_1 06 квітня 2020 року повинен був вийти на роботу, однак на роботу так і не вийшов і причину свого невиходу не повідомив, тому в табелях обліку використання робочого часу за всі робочі дні проставлено прогули. Також на його адресу було направлено лист-повідомлення №64 від 10.04.2020 року про явку на підприємство в строк до 21.04.2020 року для вирішення питання подальшої роботи, а в разі неявки буде вирішуватись питання про звільнення за прогул. Однак ОСОБА_1 проігнорував це повідомлення. Позивач прийшов на підприємство тільки 05 червня 2020 року і написав власноручно заяву про звільнення з роботи за згодою сторін з 09 червня 2020 року. В цей же день за чотири дні невикористаної щорічної відпустки в сумі 1718,16 грн., з якої проведено утримання податків та аліментів і до виплати підлягала сума 582,39 грн., яка була виплачена. Заробітна плата позивачу нарахована не була, оскільки він після закінчення відпустки з 03 квітня 2020 року на роботу не виходив і не працював. Керівництво підприємства не бажало звільнити позивача за прогул без поважних причин,враховуючи ситуацію з введеним карантином, а тому погодилось на звільнення за угодою сторін. Також зазначав, що жодної затримки у виплаті ОСОБА_1 заробітної плати, в тому числі повного розрахунку, відповідачем допущено не було, а тому підстав для стягнення середнього заробітку за час такої затримки немає. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за безпідставністю.

В подальшому, від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній заперечив проти доводів представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом встановлено, що на підставі трудового договору від 14 березня 2016 року позивач був прийнятий на роботу в ТОВ ВКФ «Балакком» на посаду друкаря трафаретного друку (а.с. 41-42) та на підставі заяви позивача від 9 червня 2020 року останнього було звільнено з роботи за згодою сторін ( а.с. 43, 158).

Крім того, факт звільнення ОСОБА_1 також підтверджується й наказом № 784-з від 5 червня 2020 року, згідно якого позивача було звільнено з роботи, а саме посади друкаря трафаретного цеху № 11 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України ( за згодою сторін (а.с.44)).

Також судом встановлено, що у період перебування із відповідачем у трудових відносинах, позивач на підставі поданої заяви про надання відпустки, з 18 березня 2020 року перебував у відпустці тривалістю 17 календарних днів (а.с. 45-46). Вищевказане також підтверджується й виданим відповідачем наказом (розпорядженням) №2606-в від 18.03.2020 року, відповідно до якого з 18 березня по 03 квітня 2020 року ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку (а.с. 46).

Крім того, згідно вищевказаного наказу ТОВ ВКФ «Балакком» позивачу була на нарахована оплата за відпустку в сумі 7020,49 грн., з якої проведено утримання в сумі 1360,00 грн., до видачі належала сума 5651,49 грн. (а.с. 47), яку було платіжним дорученням №5417425 від 20 березня 2020 року перераховано на платіжну картку позивача в Чернівецькій обласній філії АТ «Ощадбанк» (а.с. 48).

При цьому, враховуючи наявність особисто поданої позивачем заяви про надання відпустки, яка ним не оспорена, суд приходить до висновку що доводи позивача в тій частині, що роботодавець його примусово відправив у відпустку не знайшли свого підтвердження.

Звертаючись до суду із вищевказаним позовом, ОСОБА_1 вказував, що після закінчення відпустки, а саме з 4 квітня 2020 року він постійно перебував на робочому місці, однак відповідачем йому не була нарахована заробітна плата за період з квітня 2020 року по день звільнення, а тому просив стягнути з ТОВ ВКФ «Балакком» заборгованість по заробітній платі в сумі 38508 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 06 червня 2020 року по 06 грудня 2020 року в сумі 115524,00 грн.

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною ч. 4 ст. 43 Конституції України передбачено право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

При цьому, згідно з ч. 1,3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» , ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

У Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).

При цьому, ст. 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Зокрема, у ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.

Разом з тим, заперечуючи заявлені ОСОБА_1 вимоги щодо нарахування та виплати заробітної плати, а також середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, представник відповідачаТОВ ВКФ «Балакком», вказував про безпідставність заявлених позивачем вимог в частині наявності у нього права на отримання заробітної плати за спірний період, оскільки позивач ОСОБА_1 , після закінчення відпустки, починаючи з 6 квітня 2020 року на роботу не виходив й відповідно не приступив до виконання своїх посадових обов`язків, а також не повідомляв роботодавця про причини своє відсутності, а вийшовши на роботу у червні 2020 року між роботодавцем та позивачем була досягнута домовленість про звільнення ОСОБА_1 з роботи за згодою сторін. При цьому, факт відсутності позивача на робочому місці фіксувався у табелі обліку робочого часу, а також був зафіксований у відповідних доповідних записках начальника цеху. А тому вважає, що оскільки у період з квітня по червень 2020 року позивач фактично не виконував покладених на нього трудових обов`язків, підстави для нарахування та виплати його за цей період заробітної плати відсутні.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

При цьому, згідно положень статей 115,116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Зокрема, як убачається з табелів обліку використання робочого часу на підприємстві наданих товариством на підтвердження доводів в частині заперечення проти позовних вимог убачається, що з 6 квітня 2020 року по 9 червня 2020 року у табелі проставлені відмітки про відсутність позивача на роботі з невідомих причин(прогул (а.с. 49-51).

При цьому, доказів того, що табель складено у порушення вимог закону й відповідно він є неналежним та недопустимим доказом, позивачем суду не надано.

Крім того, відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у вказаний період також підтверджується й копіями відповідних доповідних записок, які містяться в матеріалах справи (а.с. 52-60).

Зокрема, як убачається зі змісту доповідних записок, останні були складені майстром закрійного цеху ОСОБА_2 , який неодноразово повідомляв генерального директора товариства про відсутність ОСОБА_1 на робочому місті та неповідомлення про причини неявки.

При цьому, відповідно до наказу підприємства № 5 від 2 січня 2020 року затверджено структуру виробництва та відповідальних осіб, відповідно до якого за цехом № НОМЕР_1 трафаретного друку закріплено відповідальним майстра закрійного цеху ОСОБА_2 ( а.с 159), який згідно посадової інструкції наділений, зокрема обов`язком забезпечення правильності і своєчасності оформлення первинних документів по обліку робочого часу, а також контролює дотримання робітниками правил охорони праці, трудової дисципліни та правил внутрішнього розпорядку та готує доповідні записки на працівників, у тому числі й в частині притягнення працівників до дисциплінарної відповідальності за результатами перевірки (а.с. 16-161).

Таким чином, суд вважає що майстер цеху ОСОБА_2 був наділений правом згідно його посадових обов`язків складати відповідні доповідні записки щодо позивача й відповідно доводи позивача щодо відсутності у нього таких обов`язків є безпідставними.

Крім того, з метою встановлення причин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці, на адресу позивача відповідачем ТОВ ВКФ «Балакком» 10.04.2020 року було направлено лист-повідомлення №64 від 10.04.2020 року про явку на підприємство в строк до 21.04.2020 року для вирішення питання подальшої роботи, а також повідомлено, що в разі неявки буде вирішуватись питання про звільнення за прогули (а.с. 61). Дане повідомлення направлено на адресу позивача, що також підтверджено відомостями з журналу вихідної кореспонденції (а.с.129-131, 132).

В подальшому, 05 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 написав власноручно заяву на ім`я генерального директора ТОВ ВКФ «Балакком» про звільнення з роботи за згодою сторін (а.с. 43), й відповідно, на підставі вказаної заяви наказом ТОВ ВКФ «Балакком» №784-з від 05.06.2020 року, позивача ОСОБА_1 з 09 червня 2020 року звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 44), а також проведено відповідний розрахунок при звільненні ( а.с. 62-63).

За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності приходить до висновку, що хоча позивача й не було звільнено з роботи у зв`язку із прогулом, а за згодою сторін, останнім не було спростовано належними доказами факту його перебування на підприємстві у період з квітня по червень 2020 року та виконання у цей період своїх трудових обов`язків й відповідно не спростовано надані відповідачем докази щодо його прогулів та відсутності, а тому правові підстави для нарахування у цей період йому заробітної плати за фактично виконану роботу відсутні, а отже відсутні й підстави для задоволення позову.

Крім того, як встановлено судом, у спірний період підприємство працювало та не перебувало в простої, що підтверджується наданими відповідачем доказами ( а.с. 162-164).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, оскільки у задоволенні позову відмовлено, судовий збір не підлягає стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України, ст. ст. 94, 97, 115, 116, 117, 233,237-1 КЗпП, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційної фірми «Балакком» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м.Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало