КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/7120/20 Головуючий у суді І інстанції Чех Н.А.
Провадження № 22-ц/824/6144/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 2 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, обґрунтовуючи його тим, що 18 жовтня 2018 року він помилково перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 10 633,17 грн, а 25 жовтня 2018 року - у розмірі 10 452,26 грн. Відповідач неодноразово під час телефонних розмов обіцяв повернути йому помилково перераховані грошові кошти у розмірі 21 085,43 грн, однак свою обіцянку не виконав, гроші не повернув. 13 травня 2020 року на адресу відповідача була направлена вимога про повернення грошових коштів в семиденний строк, втім вона залишена останнім без належного реагування.

Позивач вказав, що між ним та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини, вони є незнайомими людьми, відповідач являється неналежним отримувачем коштів та має їх повернути як безпідставно набуті відповідно до вимог статті 1212 ЦК України. Оскільки відносини між сторонам є грошовим зобов`язанням, відповідач на підставі положень статті 625 ЦК України має сплатити йому інфляційні збитки та 3 % річних від простроченої суми за період з 26 жовтня 2018 року по 20 травня 2020 року, розмір яких за розрахунками позивача складає 1 541,31 грнта 992,35 грн відповідно.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути із ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у загальному розмірі 23 619,09 грн, сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 2 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно зі статтею 1212 ЦК України особа зобов`язана повернути майно, якщо отримала його без достатньої правової підстави. Враховуючи, що дворазове перерахування відповідачу грошових коштів, які просив повернути позивач, здійснено останнім добровільно за домовленістю про придбання певного приладдя для ведення спільної діяльності по виготовленню солінь, відсутня рахункова помилка і сторони є добре знайомими, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Безштанька С.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідностівисновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що призначення платежу в наданих суду банківських квитанціях значиться як «Перевод на карту ПриватБанка», тобто якпереказ грошових коштів відповідачу, а не для придбання ним шатківниці, овочів чи інших товарів, а тому відповідач є неналежним отримувачем коштів, оскільки отримав їх без законних на те підстав. За результатом судового розгляду відповідач не довів на якій підставі він набув кошти у розмірі 21 085,43 грн, а суд першої інстанції не надав належної правової оцінки неправдивим доводам відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачпросить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень зазначив, що перерахування йому грошових коштів позивачем відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення спільної діяльності щодо виготовлення продукції батьком позивача, представником позивача і відповідачем, а відтак застосування положень статті 1212 ЦК України в цій ситуації є неможливим.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 5 квітня 2021 року розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та фактично не заперечувалося сторонами, що позивач ОСОБА_1 , як платник, здійснив через АТ КБ «ПриватБанк» перерахування грошових коштів відповідачу ОСОБА_2 , як отримувачу, а саме: згідно дублікату квитанції № від 18 жовтня 2018 року на суму 10 633,17 грн; згідно дублікату квитанції № від 25 жовтня 2018 року на суму 10 452,26 грн; а загалом за двома переказами на суму 21 085,43 грн.

Як свідчать матеріали справи, тільки 13 травня 2020 року позивач направив на адресу місця реєстрації проживання відповідача вимогу, датовану 12 травня 2020 року, про повернення вказаних грошових коштів в семиденний строк на картковий рахунок.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що між ним та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини, вони є незнайомими людьми, відповідач являється неналежним отримувачем коштів та має їх повернути як безпідставно набуті відповідно до вимог статті 1212 ЦК України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів та їх пояснень в судовому засіданні установив, що між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який є батьком позивача ОСОБА_1 , мала місце спільна діяльність по виготовленню солінь та їх подальшої реалізації.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні дала покази про те, що знає сторін по спільній роботі в с. Квітневе Броварського району Київської області, де вони разом із батьком позивача займалися спільною діяльністю із закупки та засолки овочів, а її на роботу запросив відповідач. Втім, діяльність припинилася через відсутність збуту продукції. Свідку відомо, але вона особисто не бачила, що позивач перераховував грошові кошти ОСОБА_2 , які призначалися на придбання товару.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не заперечував отримання ним на банківську картку від позивача грошових коштів, однак наполягав, що вказані кошти були перераховані ОСОБА_1 не помилково, а з певною метою, а саме: на виконання домовленості між ним та ОСОБА_3 (батьком позивача), який на той час перебував за кордоном, і який доручив своєму сину перерахувати кошти відповідачу на оплату шатківниці та витрат на паливно-мастильні матеріали для її доставки за місцем діяльності, що він і зробив.

Посилання представника позивача про те, що ОСОБА_1 незнайомий із ОСОБА_2 є безпідставними та спростовуються тим, що сам позивач зазначив у позовній заяві, що неодноразово телефонував відповідачу з приводу спірних грошових коштів і направляв йому вимогу про повернення коштів із зазначенням у вимозі всіх анкетних даних відповідача, які сторонній особі не могли бути відомі.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, підстав відступити від яких колегією суддів не встановлено.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14).

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції встановив, що позивач був обізнаний про дворазове перерахування ним суми грошових коштів саме на рахунок ОСОБА_2 , яке відбулось шляхом зазначення ідентифікаційних даних останнього та номера його банківського карткового рахунка. Також суд врахував факт незвернення позивача протягом тривалого часу із вимогою про повернення грошових коштів.

У банківських квитанціях № від 18 жовтня 2018 року та № від 25 жовтня 2018 року зазначено призначення платежу «Перевод на карту ПриватБанка», тобто грошові кошти не були перераховані на користь відповідача помилково чи випадково, адже ці платіжні документи містять інформацію про отримувача, його дебетний і кредитний рахунок тощо, що свідчить про досягнення між сторонами відповідних домовленостей.

Отже, перераховуючи спірні грошові кошти, позивач достовірно знав кому і за що він їх перераховує, а тому з огляду на встановленні обставини справи виключається арифметична помилка в перерахуванні цих грошей, тим більше подвійна протягом семиденного терміну.

Врахувавши в сукупності вказані вище обставини, районний суд дійшов висновку про недоведення позивачем помилкового здійснення банківського переказу відповідачу, що виключає безпідставне набуття відповідачем спірних грошових коштів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведенням ОСОБА_1 та його представником - адвокатаом Безштаньком С.М. обставин, на які вони посилалися в обґрунтування позовних вимог.

Встановивши, що відсутні умови для виникнення кондикційного зобов`язання, оскільки грошові кошти у загальному розмірі 21 085,43 грн були позивачем перераховані, а відповідачем отримані на підставі відповідних домовленостей про придбання приладдя для ведення спільної діяльності по виготовленню солінь та їх подальшої реалізації, а відтак й наявність договірних правовідносин, суд зробив законний і обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для стягнення коштів на підставі статті 1212 ЦК України, а також статті 625 ЦК України.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 9 грудня 2020 року в справі № 522/10169/14-ц (провадження № 61-8137св19).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторони позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а аргументи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 49, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 2 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній