Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року справа № 542/256/21

провадження № 2/542/235/21

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Кашуби М.І.,

за участю секретаря судового засідання Коркішко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Нові Санжари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

15 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якій просила визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що їй належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будовами за адресою: АДРЕСА_1 .В цьому будинку зареєстровані: ОСОБА_5 (батько позивачки), ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

У позові вказувала, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , вже більше 6 місяців без поважних причин не проживають за вказаною адресою, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію. Посилається на те, що в даному будинку відсутні будь-які їхні речі, за вказаною адресою вони зареєстровані, проте фактично не проживають.Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , добровільно визначили собі інше місце проживання, і будинком за адресою: АДРЕСА_1 не користується понад 6 місяців без поважних причин.В родинних відносинах з відповідачами позивачка не перебуває. Вказувала, що ці обставини змусили її звернутись до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 лютого 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.19).

Ухвалою суду від 26 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.54-55).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник позивача адвокат Плішкін Ю.С. в судове засідання теж не з`явився, надав суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги позивача.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Відзиву на позов не надали. На електронну адресу суду надіслали заяви про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечували.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі N 6-32цс13.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За правилами ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1, 2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 17.07.2020 продавець ОСОБА_2 (відповідач), від імені якого договір підписано ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої Генеральним консульством України в Кракові 03.07.2020 за реєстровим № 602/ПД/20, передав у власність покупця, а покупець ОСОБА_1 (позивач) прийняла у власніть житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір укладався за згодою ОСОБА_3 (відповідач), дружини продавця ОСОБА_2 , справжність підпису якої на її заяві засвідчено Генеральним консульством України в Кракові 18.06.2020 за реєстровим № 499/СП/20.

Пунктом 10 вказаного Договору купівлі-продажу від 17.07.2020 визначено, що продавець зобов`язується зняти з місця реєстрації себе та всіх зареєстрованих осіб не пізніше 17.08.2020 (а.с.10).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 216724141 від 17.07.2020, власником житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Підставою для державної реєстрації права власності є договір купівлі-продажу, серія та номер: 485/НОН 793563/, виданий 17.07.2020, видавник: Приватний нотаріус Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволос О.В. (а.с.11).

З довідки виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради від 15.01.2021 № 61 вбачається, що в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (батько позивачки), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

Згідно з актом обстеження матеріально - побутових умов сім`ї від 21.01.2021 № 72 та актом обстеження матеріально - побутових умов сім`ї від 09.12.2020 № 582 в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований та проживає ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (батько позивачки), у п. 1 розділу 3 акту вказано, що кількість членів сім`ї, що мешкають разом: 1 чоловік (а.с.12-13).

Водночас, матеріали справи не містять та сторонами не надано будь-яких доказів існування правових підстав користування відповідачами спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування, тощо, після укладення договору купівлі- продажу спірного житлового будинку від 17.07.2020.

Натомість, пунктом 10 договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 визначено, що відповідач ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання знятися з місця реєстрації за вказаною адресою у строк до 17.08.2020 та зняти з реєстації всіх зареєстрованих осіб. Однак, у добровільному порядку цього обов`язку виконано не було.

При цьому відповідачі, надіслали до суду заяви, де вказали, що не заперечують проти задоволення позовних вимог.

Судом також встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї позивача.

Установивши, що згідно з договором купівлі-продажу відповідач ОСОБА_2 продав позивачці ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачка ОСОБА_3 надала згоду на укладення договору купівлі-продажу відповідачем ОСОБА_2 , умовою договору сторони передбачили обов`язок відповідача зняти з місця реєстрації себе та всіх зареєстрованих осіб не пізніше 17 серпня 2020 року, у добровільному порядку відповідачі зазначеного обов`язку не виконали, не проживають та не користуються спірним житловим будинком з 17.07.2020 (тобто більше 6 місяців) позивачка набула у встановленому законом порядку право власності на цей житловий будинок, між сторонами відсутні будь- які договірні відносини щодо користування чи перечі в оренду спірного житла, суд дійшов висновку про обгрунтованість заявлених позивачкою вимог про усунення їй перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Оцінюючи визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд вважає, що визнання відповідачів втратившими право користування жилим приміщенням відповідає такому критерію, оскільки: між сторонами існувала домовленість з приводу їх зняття з реєстрації після відчуження вказаного житлового будинку, відтак відповідачами визнавався як факт переходу права власності на житловий будинок до іншої особи так і факт втрати ними права користування цим житловим будинком, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у спірному будинку понад встановлений законом строк та визначили собі інше місце проживання, відповідачі проти задоволення позовних вимог не заперечували.

За встановлених судом обставин, а також з огляду на наведені судом релевантні джерела права суд дійшов висновку про можливість усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням в порядку ст. 391 ЦК України шляхом визнання осіб (які не були членами сім`ї позивачки) такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Водночас, слід зазначити що у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16 судом застосовано ст. 391 ЦК України, але фактично у спосіб передбачений статтями 71, 72, ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР, ч. 2 ст. 405 ЦК України, як до колишніх членів сім`ї позивача, хоча вони такими не були.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 13, 76, 89, 258, 263-265, 268 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням- задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Новосанжарський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частин рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони по справі:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя Новосанжарського районного суду

Полтавської області Кашуба М.І.