Справа № 303/5621/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 травня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання:Балаж Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2021 року, ухвалене суддею Монич В.О., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . Крім неї, в будинку зареєстровані її син ОСОБА_3 та невістка ОСОБА_1 , які не проживають у вказаному будинку з вересня 2019 року, що підтверджується складеним виконавчим комітетом Зубівської сільської ради Мукачівського району актом №193 від 25.08.2020. Зазначила, що відповідачі не приймали жодної участі в утриманні майна, не сплачували комунальні послуги та матеріально її не підтримували. Натомість реєстрація відповідачів у належному їй будинку порушує її права, як власника, так як вона змушена сплачувати надмірні комунальні послуги. Посилаючись на вимоги ст.ст. 319, 321, 391, 405 ЦК України ст. 150 ЖК, ОСОБА_2 просила суд задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2021 року позов ОСОБА_2 , задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача судові витрати у розмірі 840,80 грн.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що судом невірно встановлено фактичні обставини справи. Вказує, що в матеріалах справи відсутні будь які докази, які б свідчили про відсутність без поважних причин ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за місцем реєстрації понад один рік. Зазначає, що вона та її чоловік дійсно не проживають тимчасово за адресою АДРЕСА_1 , з грудня 2019 року, але з поважних причин. ЇЇ чоловік ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 визнаний інвалідом 1 А групи, потребує постійного стороннього догляду (що підтверджується медичною довідкою від 21.11.2019 року), у зв`язку з чим вона вимушена була залишити роботу. До грудня 2019 року ОСОБА_3 проходив лікування в лікарні м. Мукачева. З грудня 2019 року проходить періодичні курси лікування в лікарні м. Ужгорода. У зв`язку із чим, вони змушені були переїхати на тимчасове проживання в м. Ужгород. Вказує, що це і є поважною причиною, відповідно до ст. 405 ЦК України, по якій вони тимчасово не проживають за адресою реєстрації.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Зазначає, що відповідно до акта №193 від 25.08.2020 року складеного виконавчим комітетом Зубівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та невістка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з вересня місяця 2019 року не проживають за адресою АДРЕСА_1 . У відповідачів наявне своє власне майно, а саме, квартира яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в якій вони фактично проживають на даний час. Посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 є інвалідом І групи та потребує постійного догляду, лікування, на її думку, є необґрунтованим та безпідставними і не має ніякого відношення до даної справи. Переїзд до м. Ужгорода для лікування ОСОБА_3 не є поважною причиною, відповідно до ст. 405 ЦК України, по якій відповідачі тимчасово не проживають за місце реєстрації.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.06.2010 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.06.2010, реєстраційний номер 30827847, будинок АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а.с.8,9).

З довідки виданої виконкомом Зубівської сільської ради від 18.06.2020 за № 108 вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані - позивач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - син позивача, ОСОБА_1 - невістка (а.с.10).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов № 193 від 25 серпня 2020 року, ОСОБА_2 проживає одна в будинку АДРЕСА_1 . Відповідачу у вказаному будинку не проживають з вересня 2019 року (а.с.11).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачі не проживають за місцем реєстрації понад встановлений законом строк, а тому їх слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд з огляду на таке.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Заперечуючи проти оскаржуваного рішення суду, ОСОБА_1 посилається на те, що вона з чоловіком не проживають у спірному будинку з вересня 2019 року, так-як чоловік важко хворіє та потребує постійного лікування, у зв`язку з чим вони переїхали тимчасово проживати в м. Ужгород.

У даній справі, зокрема, суд першої інстанції не надав оцінку та не встановив, чи ухвалене рішення належним чином збалансовує інтереси позивача, як власника житла та відповідачів, не встановив чи є у відповідачів інше житло.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України (в порядку якої подано позов) член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На підтвердження факту не проживання відповідачів у будинку з вересня 2019 року, позивачем надано акт обстеження матеріально-побутових умов в будинку АДРЕСА_1 № 193 від 25 серпня 2020 року Зубівської сільської ради Мукачівського району.

ОСОБА_1 не заперечує факт не проживання у спірному будинку, однак вказує, що у зв`язку з хворобою чоловіка, вони змушені тимчасово переїхати до м. Ужгорода з поважних причин, щоб здійснювати лікування.

На підтвердження вказаного надає пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 видане ОСОБА_3 10.03.2020, з якого слідує, що останній є інвалідом І групи, підгр. А (а.с. 47-48), довідку до акта огляду медико-соціальної комісії за №660206 від 21.11.2019 з якої вбачається, що ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду та лікування (а.с. 49-50).

За таких обставин, апеляційний суд дійшов до висновку, що відповідачі не проживали в будинку АДРЕСА_1 з поважних причин, а тому для задоволення позову ОСОБА_2 немає достатніх правових підстав з якими закон пов`язує настання певних наслідків, так-як у противному випадку це б призвело до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав відповідачів.

З врахуванням вищенаведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 261,20 грн.

Зважуючи на викладене та керуючись вимогами норм статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2021 року скасувати та постановити у даній справі постанову суду про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса приживання: АДРЕСА_1 на користь держави судові витрати у розмірі 1 261,20 грн., судового збору.

Постанова ухвалена в порядку ч. 6 ст. 259 ЦПК України набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 28 травня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: