Справа № 127/5724/21
Провадження № 22-ц/801/1038/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 рокуСправа № 127/5724/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач Вінницька міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2021 року, постановлене у складі судді Луценко Л. В. в м. Вінниці, повне судове рішення складено 08 квітня 2021 року,-

в с т а н о в и в:

05 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вінницької міської ради про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу місцевого самоврядування, зобов`язання вчинити певні дії, у якому висувала вимогу стягнути з Вінницької міської ради на її користь моральну шкоду у розмірі 250 000 грн, зобов`язати Вінницьку міську раду постійно проводити інформаційно просвітницьку роботу щодо виконання положень ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та його дотримання.

Позов мотивовано тим, що постановою Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на період дії карантину запроваджено обмежувальні протиепідемічні заходи, а саме заборонено перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Позивач дотримувалась зазначених вимог, проте на початку січня 2021 року у неї виявлено патологію ЛОР-органів та встановлено дерматологічний діагноз, що мають причинно-наслідковий зв`язок із носінням маски, у зв`язку із чим їй рекомендовано не носити маску «з метою недопущення рецидивів дерматологічних захворювань».

Зазначає, що з листопада 2020 року і дотепер у зв`язку із відсутністю на її обличчі маски, вона зазнає дискримінації, примусу та незаконних вимог одягнути маску. Конфліктні ситуації неодноразово фіксувались правоохоронними органами за її письмовими повідомленнями про злочинні дії.

Оскільки Вінницька міська рада допускає на території громади дискримінаційні дії щодо позивача як людини, яка має медичні протипоказання до носіння маски, не проводить відповідної інформаційно-роз`яснювальної роботи, нехтує чинним законодавством, позивач просить стягнути із відповідача моральну шкоду у розмірі 250 000 грн, а також зобов`язати його постійно проводити інформаційно-просвітницьку роботу щодо виконання положень Основ законодавства України про охорону здоров`я.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Судовий збір компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги, заявлені позивачем, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні: у матеріалах справи відсутні будь які докази, які б підтверджували, що незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю відповідача спричинено позивачу моральну шкоду, що відповідач не проводить чи неналежно проводить постійну інформаційно-просвітницьку роботу у частині карантинних заходів. Позивачем не зазначено в чому конкретно проявились незаконні рішення, дії чи бездіяльність посадової або службової особи органу місцевого самоврядування. Суд не вбачає причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням стану здоров`я позивача та діями відповідача, як підтвердження завдання позивачу моральної шкоди. Відтак, судом не встановлено порушення відповідачем цивільних прав позивача, що у свою чергу унеможливлює їх судовий захист шляхом задоволення позовних вимог.

З таким рішенням не погодилася позивач ОСОБА_1 , 12 квітня 2021 року подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, при чому збільшує обсяг позовних вимог, а саме просить:

- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень органу місцевого самоврядування Вінницької міської ради;

- відшкодувати моральну шкоду завдану її здоров`ю бездіяльністю органу місцевого самоврядування у сумі 250 000 грн та витрати понесені на діагностику у сумі 401 грн;

- зобов`язати Вінницьку міську раду, через підпорядковані їй Департамент у справах ЗМІ та зв`язків із громадськістю, інформувати мешканців територіальної громади про виконання положень ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я», «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», «Про захист прав споживачів» та ін. в частині рекомендаційного характеру носіння маски для осіб без ознак респіраторних захворювань.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, суд невірно зазначив, що її права і свободи не порушуються, адже їй не дозволяють відвідування установ, організацій, закладів торгівлі і послуг без маски; створено перепони для реалізації її конституційних прав і свобод (дискримінація) внаслідок приховування інформації або недостатнього інформування мешканців територіальної громади Вінниці щодо рекомендаційного характеру використання маски, вважає що ВМР має понести відповідальність за свою бездіяльність, яка є предметом судового оскарження, однак не відображена у судовому рішенні.

Зазначає, що суд не взяв до уваги, що носити маску їй не рекомендує сімейний лікар на підставі проведених обстежень та лабораторних аналізів.

Зазначає, що суддя суду першої інстанції не врахувала її свідчення та не витребувала докази наявні у Вінницькому відділі поліції ГУНП у Вінницькій області щодо нанесення їй моральної та матеріальної шкоди працівниками закладів торгівлі та обслуговування (в підтвердження чого додає до апеляційної скарги копію протоколу прийняття заяви про вчинене правопорушення від 24.01.2021, копію пояснення від 09.02.2021 та копію заяви від 10.02.2021 року (а. с. 52 -54)).

Вважає, що суддя невірно трактувала, що вимоги до носіння маски затвердженні постановою КМУ, є обов`язковими для всіх, адже наказом МОЗ України від 28.03.2020 року № 772 «Організація надання медичної допомоги хворим на коронавірусну хворобу СOVID?19» наголошується на раціональному використанні ЗІЗ навіть медпрацівниками, та відображено, що «носіння маски протипоказане: особам з проявами дихальної недостатності будь якого походження».

Вказує, що вина відповідача у спричиненні їй моральної шкоди проявляється у бездіяльності щодо проведення роботи серед населення та суб`єктів господарювання про рекомендаційний характер носіння маски особами без ознак респіраторних захворювань: при вході до закладів, установ, організацій м. Вінниці встановлені обмежувальні таблички на зразок «Вхід без маски заборонено», охорона робить зауваження, а надавачі послуг відмовляють в обслуговуванні, дискримінуючи позивачку. Судом першої інстанції не надано оцінки глибини моральних страждань позивачки у якої погіршився стан здоров`я внаслідок душевних хвилювань від примусу до носіння маски, пов`язаним із бездіяльністю ВМР щодо відсутності інформування про рекомендаційне, а не обов`язкове носіння маски особам без ознак респіраторних симптомів.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано понесені нею витрати пов`язані із ушкодженням здоров`я від носіння маски, зокрема: діагностичні дослідження, транспортні витрати, витрати власного часу.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про розгляд цієї справи в закритому судовому засіданні в порядку ч. 7 ст. 7 ЦПК України, оскільки в матеріалах справи містяться відомості про стан її здоров`я.

Вінницька міська рада подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції досліджено усі обставини справи, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що носіння маски є обов`язком для кожної особи без винятку в силу постанови Кабінету Міністрів України, не є владним рішенням Вінницької міської ради, а відтак, на відповідача не може бути покладена цивільно-правова чи інша відповідальність за прийняття рішення нормативно-правового характеру Кабінетом Міністрів України.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не змогла бути присутня, так як категорично відмовлялася одягти маску чи респіратор, подала клопотання про відкладення розгляду справи так як не отримала відзив і не підготувала відповіді на відзив. Клопотання про відкладення розгляду було судом відхиллено в зв`язку з тим, що в матеріалах справи наявні докази направлення 24.04.2021 року відзиву позивачеві (а.с.60-61), цивільним процесуальним кодексом не передбачено надання відповіді на відзив у суді апеляційної інстанції.

Представник відповідача Вінницької міської ради заперечив проти апеляційної скарги, підтримав викладене у відзиві..

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до наступних висновків.

По справі встановлено наступні обставини, що не оспорюються:

- згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 27 січня 2021 року ОСОБА_1 спостерігається в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Вінниці», діагноз патологія ЛОР-органів, наявний причинно-наслідковий зв`язок на носіння маски. З метою недопущення рецидивів дерматологічних захворювань не рекомендується носіння маски (а.с.11).

В підтвердження спричинення моральної шкоди та понесених позивачем витрат пов`язаних із ушкодженням здоров`я від носіння маски, до позову додано копію висновку за результатами від 19 січня 2021 року (а.с. 13) (заказ на проведення досліджень № 364 від 14 січня 2021 року) та чек КП «Міський лікувально-діагностичной центр» (ПН 83) про сплату 401 грн за діагностичні дослідження (а.с. 12);

- копію протоколу прийняття заяви про вчинене 24 січня 2021 року відносно неї правопорушення, у якому просить притягнути до кримінальної відповідальності адміністратора магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за ст, 171 КК України, за порушення прав людини, дискримінацію її за медичними протипоказаннями до носіння маски (а.с. 52);

- копію пояснення від 09 лютого 2021 року, про вчинене відносно неї правопорушення (а.с. 53),

- копію заяви від 10 лютого 2021 року про відмову в обслуговуванні у відділенні «Нова пошта» № 12, у якій просила кваліфікувати дії працівників «нової пошти» за ознаками кримінальних злочинів, порушити кримінальне провадження де визнати її потерпілою та внести відомості до ЄДР (а.с. 54).

Між сторонами виник спір з приводу відшкодування моральної шкоди, спричиненої бездіяльністю відповідача та зобов`язанням відповідача вчинити певні дії.

Право кожного громадянина на охорону здоров`я та медичну допомогу гарантується статтею 27, 49 Конституції України.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Стаття 30 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III встановлює повноваження місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в умовах карантину: на територіях, де встановлено карантин, місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування надається право, зокрема і установлювати особливий порядок проведення профілактичних і протиепідемічних, у тому числі дезінфекційних, та інших заходів.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Відповідно до п. 2-3 Розділу X «Прикінцеві положення» Закону № 1645-III тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб. За порушення встановлених обмежувальних протиепідемічних заходів особи несуть відповідальність згідно із законом.

З 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами), від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Окремо в Постанові КМУ № 1236 зазначено, що на період дії карантину заборонено, зокрема, перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що носіння маски є обов`язковим для кожної особи без винятків у силу постанови Кабінету Міністрів України, а не будь-якого рішення Вінницької міської ради та вірно зазначив, що у разі незгоди із відповідними рішеннями Кабінету Міністрів України нормативно-правового характеру у формі постанов, у тому числі з підстав неврахування при їх прийнятті рекомендацій Міністерства охорони здоров`я України чи з інших причин, позивач не позбавлений права звернутися до суду із відповідним позовом.

Ні ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.03.1997 року № 280/97-ВР, ні Конституцією України не передбачено, таке повноваження міської ради як роз`яснення чи трактування нормативно-правових актів та їх застосування.

Відповідно до пункту 2 частини 1статті 1 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» , дискримінацією є ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Обмеження, встановлені Постановами КМУ, не є посяганням на права та свободи громадян, не є дискримінаційними відносно них, а встановлені з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19) та є профілактичним заходом у відповідності до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», який має на меті захист життя і здоров`я інших людей, право на що гарантоване ст. ст. 27, 49 Конституції України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві органи виконавчої влади у сфері захисту населення від інфекційних хвороб інформують населення через засоби масової інформації про епідемічну ситуацію в регіоні та здійснювані протиепідемічні заходи. Тобто місцеві органи влади лише інформують про епідемічну ситуацію та вжиті протиепідемічні заходи.

По справі не встановлено жодних дій чи бездіяльності з боку відповідача, які б можна було розцінити як дискримінацію по відношенню до позивача.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про те, що необхідність носіння маски не є владним рішенням Вінницької міської ради, а зумовлене обов`язковістю на всій території України постанов Кабінету Міністрів України щодо запровадження карантину на виконання ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а отже, на відповідача Вінницьку міську раду не може бути покладена цивільно-правова чи інша відповідальність за прийняття рішення нормативно-правового характеру Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

До правовідносин щодо завдання моральної шкоди, яка полягала в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття підлягають застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України.

Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадовою або службовою особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Так, згідно статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до положень ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Враховуючи положення статей 1167, 1173, 1174 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди за рахунок держави, слід встановити наявність моральної шкоди, спричиненої позивачеві, та в чому вона полягає, протиправність дій (бездіяльності) посадової особи органу державної влади чи органу місцевого самоврядування та її вини у заподіянні шкоди а також наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. На цьому також акцентовано в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18), у якій вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Відтак, оскільки в справі що розглядається судом не встановлено факту бездіяльності чи дій відповідача, які можна розцінювати як дискримінацію позивача чи як невиконання покладених на підставі законів обов`язків відповідачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.

Відповідно частин 1 -3 статті 367 ЦПКУ с уд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відтак апеляційний суд не приймає та не оцінює докази, додані позивачем до апеляційної скарги: копію протоколу прийняття заяви про вчинене 24 січня 2021 року відносно неї правопорушення, у якому просить притягнути до кримінальної відповідальності адміністратора магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за ст, 171 КК України, за порушення прав людини, дискримінацію її за медичними протипоказаннями до носіння маски (а.с. 52); копію пояснення від 09 лютого 2021 року, про вчинене відносно неї правопорушення (а.с. 53), копію заяви від 10 лютого 2021 року про відмову в обслуговуванні у відділенні «Нова пошта» № 12, у якій просила кваліфікувати дії працівників «нової пошти» за ознаками кримінальних злочинів, порушити кримінальне провадження де визнати її потерпілою та внести відомості до ЄДР (а.с. 54), оскільки ці докази до суду першої інстанції не надавалися, не були предметом дослідження та оцінки, позивачем не наведено доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Відповідно до частини 6 статті 367 ЦПКУ, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відтак апеляційний суд не дає оцінку позовним вимогам, які ОСОБА_1 заявила в апеляційній скарзі: визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень органу місцевого самоврядування Вінницької міської ради; відшкодувати витрати понесені на діагностику у сумі 401 грн; зобов`язати Вінницьку міську раду, через підпорядковані їй Департамент у справах ЗМІ та зв`язків із громадськістю, інформувати мешканців територіальної громади про виконання положень ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я», «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», «Про захист прав споживачів» та ін. в частині рекомендаційного характеру носіння маски для осіб без ознак респіраторних захворювань.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять конкретних обставин, які б свідчили про невірну оцінку судом першої інстанції обставин справи чи про неправильне застосування ним норм матеріального чи процесуального права.

Отже апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Вінницького міського суду, ухвалене у цій справі на підставі повно та всебічно встановлених та досліджених обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його не спростовують, а тому апеляційну скаргу відповідно до статті 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі підпункту «б» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат: виходячи з положень частини 6 статті 141 ЦПК України, оскільки судове рішення у справі залишено без змін, а позивач ОСОБА_1 від сплати судового збору звільнена на підставі п. 13 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», то судовий збір за подання апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави.

Відповідач судові витрати в суді апеляційної інстанції не поніс.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2021року залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції компенсувати за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. В. Ковальчук

О. С. Панасюк

Повне судове рішення складено 03 червня 2021 року.