Справа № 2-2079/11 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/1908/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_1 Дудяка Р.А., представника АТ «ВТБ Банк» - Павликівського В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2011 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» звернулось до суду з позовом про стягнення з поручителя ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №ВКЛ 72/09 від 24.09.2009 у розмірі 20 022 874 грн 77 коп, з яких: 15 189 791,29 грн сума основного боргу (неповернута сума кредиту), 3 124 519,28 грн заборгованість по прострочених відсотках за користування кредитом за період з 01.10.2010 по 25.08.2011; 260 099,17 грн заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом за період з 01.08.2011 по 25.08.2011; 999 821,19 грн пеня за порушення строків повернення кредиту за період з 01.03.2011 по 25.08.2011; 213 757,62 грн пеня за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом за період з 01.10.2010 по 25.08.2011; 193 513,78 грн три проценти річних, нарахованих за порушення строку повернення кредиту; 41 372,44 грн три проценти річних, нарахованих за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що позичальник ТзОВ «Інвестиційна компанія «Комфорт-інвест» допустив неналежне виконання своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а тому за умовами кредитного договору та договору поруки №72/09-п-2 від 01.10.2009 він має право стягнути всю суму кредиту, відсотків, пені та трьох процентів річних з поручителя.

Оскаржуваним заочним рішенням суду позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 20 022 874,77 грн боргу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 1 820 грн судових витрат.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 15 травня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що позов до суду першої інстанції подано особою, повноваження якої не підтверджено належними та допустимими доказами. Зазначає, що у матеріалах справи відсутній оригінал довіреності, або її копія посвідчена суддею, внаслідок чого копія довіреності не є належним документом, що підтверджує право особи, яка подала позовну заяву на вчинення такої дії. Зазначає, що вимоги позивача не підтверджені належними та допустимими доказами. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем оригінали документів до суду не були подані, що унеможливлює задоволення позову та стягнення грошових коштів. Вказує на те, що розрахунки заборгованості не є належними доказами, які б доводили обгрунтованість вимог позивача, так як не є первинними документами, також, розрахунки заборгованості підписані особою без належних повноважень на вчинення таких дій. Вказує, що Договором поруки встановлено, що у випадку порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором Банк має право звернутися до поручителя з письмовою вимогою про виконання зобов`язань за Кредитним договором, проте відповідач не отримував від позивача вимоги про виконання зобов`язань, також в матеріалах відсутнє підтвердження надсилання такої вимоги. Зазначає, що у відповідача відсутні будь-які документи стосовно Договору поруки, також відповідач не пам`ятає, щоб підписував даний Договір поруки та додаткову угоду до нього, тобто у відповідача наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності поданих копій, але у зв`язку з ухваленням Заочного рішення відповідач був позбавлений можливості заявити клопотання про витребування оригіналів доказів та проведення експертизи.

Просить заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13.10.2011 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач АТ «ВТБ Банк» подав відзив на апеляційну скаргу відповідача (а.с.156-158 т.1). Мотивує тим, що доводи, на які посилається відповідач є необґрунтованими, а оскаржуване рішення суду є законним та таким, що прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що як і доводи представника відповідача про те, що позов подано особою, повноваження якої не підтверджено належними і допустимими доказами, так і доводи про неналежність доказів, поданих на підтвердження позовних вимог, є такими, що не ґрунтуються на нормах Закону, чинних на момент розгляду даної справи.

Звертає увагу суду, що законодавством не передбачено обов`язку кредитора скеровувати боржнику вимогу про погашення боргу перед зверненням з позовом до суду, аналогічно як і умовами договору поруки.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Представник АТ «ВТБ Банк» Павликівський В.І. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення з мотивів, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що 24.09.2009 між ПАТ «ВТБ Банк» та ТзОВ «Інвестиційна компанія «Комфорт-інвест» укладено кредитний договір №ВКЛ 72/09, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в розмірі 13 350 000,00 грн, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Банку кредит не пізніше 23.03.2011.

Додатковою угодою №1 від 24.09.2009 ліміт кредитної лінії збільшено до 15 500 000,00 грн.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником по кредитному договору, 01.10.2009 між позивачем ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір поруки № ВКЛ 72/09-п-2.

Згідно п.5.1. договору поруки, цей договір діє до повного виконання зобов`язання за кредитним договором.

У відповідності до ч.2 ст.543 ЦК України, солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі ( ЦК України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Законодавцем не передбачено обов`язок кредитора скеровувати вимогу про погашення боргу перед зверненням з позовом до суду, так само як умовами договору поруки такого обов`язку не передбачено.

Відповідно до п. 2.5 Договору поруки у випадку порушення позичальником зобов`язань за Кредитним договором банк має право звернутися до поручителя з письмовою вимогою про виконання зобов`язань за Кредитним договором у повному обсязі чи частково.

Таким чином, відсутність письмової вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором не є перешкодою для пред`явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за цим кредитним договором, якщо заборгованість за кредитом не погашена, оскільки поручитель несе солідарну з боржником відповідальність за невиконання останнім основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 ЦПК України, в редакції чинній на момент вирішення питання про відкриття провадження у даній справі, юридичних осіб представляли їх органи, у межах повноважень, наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники .

Частиною 1 статті 246 ЦК України, в редакції чинній на момент вирішення питання про відкриття провадження у даній справі, було визначено, що довіреність юридичної особи надається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

Повноваження представника юридичної особи підтверджуються її довіреністю, яка видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, статутом або положенням, посвідченою печаткою юридичної особи (частини 1, 3 ст. 42 ЦПК, чинної редакції на момент вирішення питання про відкриття провадження у даній справі).

При цьому, ні норми ЦПК України, ні норми ЦК України, чинні на момент звернення до суду з даним позовом, не зобов`язували посвідчувати копію довіреності юридичної особи відповідно до п.5.27 ДСТУ 4163-2003. Крім того, вимоги до посвідчення документа, які містяться у Національному стандарті України «Вимоги до оформлення документів» ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.03 року № 55, поширюються на організаційно-розпорядчі документи, якими не є довіреності на представництво інтересів у судах.

Таким чином, при зверненні з позовом до суду представником позивача додано до позовної заяви довіреність, посвідчену належним чином відповідно до вимог ст. 42 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, про відсутність оригіналів письмових доказів, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки письмові докази можуть подаватися також як належним чином засвідчені копії. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в обґрунтування позовних вимог надано копію засвідчених належним чином доказів, підстав для сумніву у невідповідності їх оригіналам банківських документів колегія суддів не вбачає.

При розгляді справи відповідачем не було оспорено кредитний договір, договір поруки, як і не було надано переконливих доказів на підтвердження факту відсутності боргу.

Стаття 204 ЦК встановлює презумпцію правомірності правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Також колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду Господарським судом Львівської області справи №5015/5162/11 про стягнення заборгованості з позичальника ТзОВ «Інвестиційна компанія «Комфорт-Інвест», Банк на підтвердження видачі кредитних коштів надав суду меморіальні ордери, які суд врахував як належні докази, а відповідач (ТзОВ «Інвестиційна компанія «Комфорт-Інвест») в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України та ст.60 ЦПК України, в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017, який набрав чинності 15.12.2017, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017, який набрав чинності 15.12.2017, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2011 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:17.06.2021

Головуючий

Судді