Справа № 372/3285/20
Провадження № 2-275/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Тиханського О.Б.,

за участю секретаря: Ковтуненко Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення збитків із ОСОБА_5 , в якому просив стягнути на свою користь збитки в розмірі 12 021 грн. 91 коп., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 23.10.2019 року ОСОБА_5 умисними неправомірними діями здійснив пошкодження належної йому камери відео нагляду та псування покриття воріт за зовнішнього покриття гаража шляхом нанесення напису фарбою. Окрім того, 23.06.2020 року ОСОБА_5 кинув предмет схожий на палаючий недопалок на передню частину автомобіля, чим спричинив пошкодження панелі лівого очищувача скла. Дані обставини та дії відповідача зафіксовані на камеру відео нагляду. З метою відновлення пошкодженого майна позивач звертався до ФОП ОСОБА_6 , який займається продажем та налагодженням камер відео нагляду. Сума збитків становить 8600,00 грн. А також з метою відновлення пошкодженого автомобіля позивач звертався до ТОВ «НІКО ЦЕНТР КИЇВ» з метою визначення вартості та виду необхідних робіт для проведення ремонту. Рахунок склав 3 412, 91 грн. У зв`язку із вищевикладеним позивач звернувся до суду із даним позовом.

Представник відповідача подав до суду відзив, в якому просив відмовити у позові з підстав надуманості та необґрунтованості. У позивача є неприязні відносини з відповідачем тому ним вчиняються дії щодо безпідставного звинувачення відповідача щодо нібито пошкодження ним належного позивачу майна. Позивачем не надано до суду жодного документа, яким було б встановлено факт пошкодження громадянином ОСОБА_7 камери відео нагляду та встановлено його вину у заподіянні збитків. Також з акту прийняття робіт з монтажу системи відео спостереження від 30.09.2019 року вбачається, що замовником та платником є ОСОБА_8 , а не позивач по справі. Позивач по справі відповідно до Витягу про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності став власником об`єкта нерухомого майна гаража 31.10.2019 року, після інциденту. В матеріалах справи не міститься жодного висновку спеціаліста, експерта щодо пошкоджень виявлених на камері. Також позивачем не надано жодного доказу пошкодження відповідачем автомобіля.

В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засідання заперечив проти позову у повному обсязі, просив відмовити.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку про наступне.

В судовому засіданні встановлено, що 23.10.2019 року о 22 год. 52 хв. ОСОБА_5 здійснив пошкодження встановленої на даху гаража, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_3 , камери відео нагляду та здійснив псування покриття воріт та зовнішнього покриття гаража.

23.06.2020 року ОСОБА_5 кинув предмет, схожий на палаючий недопалок, на передню частину автомобіля марки MITSUBISHI OUTLANDER XL, що належить ОСОБА_3 , чим спричинив пошкодження панелі лівого очищувача скла.

Позивачем подано до суду рахунки на оплату №634 від 25.10.2019 року на суму 2 350,00 грн. та № 738 від 01.09.2020 року, а також акт прийняття робіт з монтажу системи відео спостереження.

Проте, з даних доказів неможливо встановити причинно-наслідковий зав`язок між вчиненням ОСОБА_5 неправомірних дій та виходу з ладу камер відеоспостереження.

Також до позову не додано будь-яких доказів, що позивач ОСОБА_3 є власником камер відоспостереження.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів за ремонт належного йому автомобіля в сумі 3421 грн. 91 коп. суд приходить до наступного.

Позивачем до суду не надано жодного доказу, яким би доводилось, що відповідачем здійснювалось пошкодження його автомобіля.

Також, позивачем до суду не надано жодного доказу з якого вбачалось би, які саме технічні пошкодження було нанесено належному позивачу автомобілю.

Позивачем до суду надано лише рахунок ТОВ «Ніко центр Київ» щодо вартості автомобільних запчастин, проте з даного документу не вбачається, у зв`язку з чим необхідно придбавати дані запчастини, які технічні несправності були наявні на транспортному засобі MITSUBISHI та коли вони утворились, ким було спричинено технічні пошкодження транспортного засобу та в період якого часу.

Крім того, позивачем до матеріалів справи не долучено жодного доказу (фотографій недопалку, відео недопалку, висновок спеціаліста щодо пошкодження автомобіля недопалком), який свідчив би про існування недопалку, яким нібито було пошкоджено належний йому транспортний засіб.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

За змістом вищезазначеної ст. 1166 Цивільного кодексу України, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Як роз`яснено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Хоча цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях і передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме тією особою, до якого пред`явлено позов, таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10.06.2019 у справі № 591/5118/14-ц.

У відповідності до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Досліджені судом докази по справі не є достатніми, для однозначного висновку про порушення відповідачем прав позивача.

На переконання суду, позивачем не доведено протиправності поведінки відповідача, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та матеріальною шкодою позивача, а також вини, що виключає можливість деліктної відповідальності.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, на підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263, 264 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського Апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського Апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 11.06.2021

Суддя О.Б.Тиханський