печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Підпалого В.В.,

при секретарях - Луцюк А.В., Вовкочин В.М.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідача - Ступака Д.В., Орленка А.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора про захист честі, гідності та ділової репутації та ІНФОРМАЦІЯ_4, -

ВСТАНОВИВ:

До Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора про захист честі, гідності та ділової репутації та ІНФОРМАЦІЯ_4, в якій позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію позивача інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_5 Генеральним прокурором України ОСОБА_3 в інтерв`ю Інтернет - виданню «ІНФОРМАЦІЯ_1» в частині фрагмента:

«ІНФОРМАЦІЯ_2». Зобов`язати відповідача протягом семи днів з набрання судовим рішенням у даній справі законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про позивача ІНФОРМАЦІЯ_5 Генеральним прокурором України ОСОБА_3 в інтерв`ю Інтернет - виданню «ІНФОРМАЦІЯ_1» в частині фрагмента: «ІНФОРМАЦІЯ_2» шляхом розміщення на офіційній сторінці відповідача в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_3/ резолютивної частини рішення суду у цій справі із заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_4» - зберігати таке розміщення резолютивної частини рішення суду не менше 30 календарних днів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, Позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_5 Генеральний прокурор України ОСОБА_3 в інтерв`ю Інтернет - виданню «ІНФОРМАЦІЯ_1 поширила серед іншого, наступну інформацію про Позивача: «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Як вказано у вступній частині інтерв`ю, а також як видно із поставлених запитань, зазначене вище інтерв`ю ОСОБА_3 давала саме як Генеральний прокурор, що свідчить про поширення інформації ОСОБА_3 при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків; зокрема ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» зобов`язує органи прокуратури не менш я двічі на рік інформувати суспільство про свою діяльність шляхом повідомлень у засобах масової інформації.

На думку, Позивача, поширена інформація є негативною за своїм змістом, нічим не підтвердженою, не відповідає дійсності та завдає шкоди честі, гідності, ділової репутації Позивача. Він також наголошує на тому, що повідомлення Генерального прокурора України про те що Позивачу обов`язково буде пред`явлена підозра, - свідчить про тиск на слідство, упереджене ставлення Генерального прокурора до розслідування цієї справи і вводить невизначене коло осіб в оману щодо реального стану речей. Відповідач, згідно чинного законодавства, не наділений повноваженнями визначити особу підозрюваною у вчиненні злочину, підміняючи органи слідства.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.08.2022 р. відкрито провадження у справі та визначено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити, надав письмову відповідь на відзив.

Представники відповідача в задоволенні позову просили відмовити, надали суду письмовий відзив на позовну заяву.

Згідно частини першої статті 174 ЦПК України, що регулює питання видів та змісту заява про суті справи, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Означене є правом учасників справи.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини і дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Стаття 13 гарантує наявність у національному праві засобу правового захисту для забезпечення прав і свобод, викладених у Конвенції. Рекомендація Rec (2004)61259.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб і на свій вибір.

Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 297 ЦК України зазначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у п. 4 своєї постанови від 27 лютого 2009 року № 1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ за № 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Відповідно до абзацу першому п. 9 того ж Пленуму зазначено, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична особа або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Способи судового захисту гідності та честі передбачені ст. ст.16, 277 Цивільного кодексу України.

Судовим розглядом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 Генеральний прокурор України ОСОБА_3 в інтерв`ю Інтернет - виданню «ІНФОРМАЦІЯ_1 поширила серед іншого, наступну інформацію про Позивача: «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Як вказано у вступній частині інтерв`ю, а також як видно із поставлених запитань, зазначене вище інтерв`ю ОСОБА_3 давала саме як Генеральний прокурор, що свідчить про поширення інформації ОСОБА_3 при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків; зокрема ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» зобов`язує органи прокуратури не менш я двічі на рік інформувати суспільство про свою діяльність шляхом повідомлень у засобах масової інформації.

Зазначена інформація, на думку, Позивача, поширена інформація є негативною за своїм змістом, нічим не підтвердженою, не відповідає дійсності та завдає шкоди честі, гідності, ділової репутації Позивача. Він також наголошує на тому, що повідомлення Генерального прокурора України про те що Позивачу обов`язково буде пред`явлена підозра, - свідчить про тиск на слідство, упереджене ставлення Генерального прокурора до розслідування цієї справи і вводить невизначене коло осіб в оману щодо реального стану речей. Відповідач, згідно чинного законодавства, не наділений повноваженнями визначити особу підозрюваною у вчиненні злочину, підміняючи органи слідства.

Згідно ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Так, згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Аналогійчний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019р. у справі № 904/4494/18.

Окрім того відповідно до абзаців п`ятого та шостого п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Частиною 1 ст. 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Верховний Суд України у пункті 18 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист честі та гідності фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до пункту 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

У силу ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В абзаці 3 пункту 19 Постанови пленуму № 1, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання,критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 13.11.2019 року № 758/2393/16-ц, щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року).

В даному випадку, в результаті аналізу висловлювання Відповідача процитованого в позовні заяві, вбачається, що воно не містить жодних конкретних фактичних обставин та тверджень, а є лише висловлюванням загальних фраз та вираженням суб`єктивної думки (особистим судженням. висновком автора). Саме тому вказане висловлювання не може бути перевіреним на предмет його відповідності дійсності й спростуванню не підлягає.

Право на власне тлумачення обставин справи є виявом реалізації конституційного права на свободу думки, свободу слова та вільне вираження своїх поглядів та переконань (постанова Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 522/3450/16-ц).

Отже фрагмент з інтерв`ю, на який посилається Позивач, є оціночним судженням, оскільки вказане висловлювання не може бути витлумачене як таке, що містить фактичні дані.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватись свої поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «Інформації» чи «Ідеї», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати та непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «Демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06.10.2015р.)

У п. 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28.03.2013р. у справі «Нова Газета» і «Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено».

У п. 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12.07.2001р. у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Основні принципи інформаційних відносин: гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації та свобода її обміну, достовірність і повнота інформації, свобода вираження поглядів і переконань, правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, передбачені ст. 2 Закону України «Про інформацію».

З матеріалів справи та змісту оскаржуваної інформації неможливо стверджувати, що Генеральний прокурор будь-яким чином стверджувала про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні злочину, що інформація поширена Генеральним прокурором містить будь-які фактичні неправдиві дані та несе будь-яке негативне навантаження.

Позивач не надавав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідно до ст. 5 цього Закону кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст.ст.77-81, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора про захист честі, гідності та ділової репутації та ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання до Київського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Підпалий

Позивач: ОСОБА_2 :

РНОКПП НОМЕР_1 ;

адреса: АДРЕСА_1 ,

Відповідач: Офіс Генерального прокурора:

;

адреса: м. Київ, вул. Різницька, 13/15