Справа № 2-25/2009
Провадження № 22-ц/4808/805/21
Головуючий у 1 інстанції Мергель М. Р.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю ОСОБА_1 його представника адвоката Магарського М.

представника ДВС Стасюка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням головного державного виконавця Галицького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиція (Івано-Франківськ) Стасюка Івана Івановича про тимчасове обмеження громадянина України ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду від 25 березня 2021 року, постановлену у складі судді Мергеля М.Р. м. Галич,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року головний державний виконавець Галицького районного відділу дердавної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиція (Івано-Франківськ) Стасюк Іван Іванович звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа ОСОБА_1 .

Подання мотивоване тим, що на примусовому виконанні у Галицькому РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) знаходиться та відкрито декілька виконавчих проваджень стосовно одного боржника тому 06.11.2019 року головний державний виконавець Стасюк І.І. постановив обєднати виконавчі провадження №26467308, №58571463, №58582748 у зведене виконавче провадження №60515323 виконавчий лист 341/1437/17 від 15.01.2019 року, виданий Галицьким районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ПП Стілон компенсацію інфляційних витрат за період з жовтня 2014 р. по лютий 2017 р. в розмірі 31340,77 грн. за прострочення виконання грошового зобовязанння. Та виконавчий лист №2-25 від 22.12.2009 виданий Галицьким районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ПП Стілон сума що підлягає стягненню 62177.47грн, стягнуто у процесі виконання 22000.00грн., залишок, що підлягає стягненню 40177.47грн. Всього по зведеному виконавчому провадженню: сума,що підлягає стягненню 93518.24грн., стягнуто у процесі виконання 22000.00грн., залишок що підлягає стягненню 71518.24грн. З метою виявлення майнового стану боржника державним виконавцем направлялись запити у реєструючі органи, згідно відповідей на які за боржником майно, транспортні засоби, сільськогосподарська техніка не зареєстровані, державний кордон перетинався, згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за боржником зареєстровано майно а саме: житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 арешт накладено на все нерухоме майно, згідно отриманої відповіді з Пенсійного фонду України про осіб- боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами боржник не працевлаштований. Виконавцем (14.08.2020р., 10.12.2020р.) на адресу боржника надсилалися виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду. Однак ОСОБА_1 на виклики не зявлявся, про причини неявки не повідомив виконавця. На запит виконавця Державною прикордонною службою України листом від 22.03.2021 повідомлено про те, що ОСОБА_1 неодноразово перетинав державний кордон України. Державний виконавець просить тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, виконання ухвали просив покласти на Державну прикордонну службу України.

Ухвалою Галицького районного суду від 25 березня 2021 року подання головного державного виконавця Галицького районного відділу державної виконавої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Стасюка І.І. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України для виїзду за кордон задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 до виконання зобовязань покладених на нього відповідно до виконавчого листа від 22 грудня 2009 року № 2-25/2009, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПП Стівон суми заборгованості у розмірі 62177,47 гривень.

Виконання ухвали покладено на Державну прикордонну службу України.

Засвідчену копію ухвали надіслано до Галицького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Не погоджуючись із ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали з постановленням нової про відмову в задоволенні подання головного державного виконавця Галицького РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиція (Івано-Франківськ) Стасюка І.І. про тимчасове його обмеження у праві виїзду за межі України. Зокрема, апелянт вказує на те, що державним виконавцем не надано докази про ухилення від виконання рішення суду та необґрунтовано застосування додаткового заходу впливу з метою належного виконання рішення суду. Вказує, що добросовісно виконує свої обов`язки, вчиняє всі можливі та залежні від нього заходи для виконання рішення, від його виконання не ухиляється.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник вимоги апеляційної скарги підтримав, просить задовольнити подану ним скаргу.

Представник ДВС Стасюк І.І., заперечив доводи апеляційної скарги, вважає їх безпідставними, а оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення подання головного державного виконавця Галицького РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиція (Івано-Франківськ) Стасюка І.І. про тимчасове обмеження громадянина України ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_1 , достовірно знаючи про наявність невиконаного зобов`язання, вказане зобов`язання умисно та протягом тривалого часу не виконує, на попередження виконавця не реагує. Крім того в матеріалах справи та виконавчому провадженні відсутні будь-які докази, які б вказували на наявність поважних причин для невиконання боржником зобов`язання. Встановлені обставини в своїй сукупності вказують на ухилення ОСОБА_1 від виконання свого зобов`язання по відшкодуванню, заборгованості в сумі 62177,47 гривень.

Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Право громадян України на пересування, в тому числі і залишення території України, закріплено у ст.33 Конституції України. Конституція України передбачає також можливість обмеження наданих громадянинові прав у випадках, що незаборонені законом.

Згідно ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

З матеріалів справи вбачається і встановлено судом, що на виконанні Галицького РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) знаходиться виконавче провадження № 26467308 з виконання виконавчого листа від 22.12.2009 № 2-25/2009 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПП Стівон суми заборгованості у розмірі 62177,47 гривень(а.с.6).

Згідно з даними органів Пенсійного фонду України боржник не працевлаштований. Відповідно до даних ДФС України боржник немає відкритих рахунків у банках, як субєкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 не зареєстрований, за боржником відсутня реєстрація транспортних засобів.

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_2 зареєстровано майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.40).

За змістом п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30.03.2012 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин " питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема, за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" та статтею 377-1 ЦПК, зокрема, в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Таким чином, діючим цивільно-процесуальним законодавством України передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконаних зобов`язань, а за умисне ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково. При цьому, на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до розділу ХІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін`юсту України від 2 квітня 2012 року № 512/5 та зареєстрованої Мін`юстом України від 2 квітня 2012 року № 489/20802 в поданні державного виконавця про обмеження виїзду боржника за межі України повинно зазначатись, зокрема, і підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення державними виконавцями всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.

14.08.2020 та 10.12.2020 Державний виконавець на адресу боржника направляв виклики щодо явки особи до ДВС для надання пояснень щодо причин не виконання рішення суду. Однак, ОСОБА_1 на виклики Державного виконавця не з`явився, причини своєї неявки не повідомив.

Згідно з повідомленням Державної міграційної служби України від 22.03.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , володіє паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 .

Відповідно до інформації Державної прикордонної служби України від 22.03.2021 підтверджується, що ОСОБА_1 08.02.2021 р., 24.08.2021 р., 08.06.2021 р. , 01.11.03.2020 р, 26.01.2020 р., 13.12.2019р., 28.10.2019 р., 26.08.2019 р.,11.07.2019 р. 09.05.2019 р., 21.02.2019 р., 11.02.2019 р., та протягом 2018 року неодноразово перетинав державний кордон України (а.с.25-35).

Мету та цілі таких поїздок за кордон, а також джерело коштів для таких виїздів боржник суду не повідомив. Виїзди боржника за межі України не сприяють погашенню боргу та виконанню рішення суду. Бездіяльність особи щодо виконання рішення суду свідчить про її ухилення. Докази у справі достовірно та об`єктивно вказують на те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями.

Давши належну оцінку дослідженим доказам, суд першої інстанції вірно керувався тим, що подання державного виконавця є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність факту ухилення ОСОБА_1 від виконання судових рішень та відсутність підстав для обмеження його у праві виїзду за межі України є голослівними та в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України недоведеними і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, які встановлені судом першої інстанції на підставі доказів, що надані державним виконавцем, оцінку яким було надано.

Позиція щодо неправомірності заборони виїзду за кордон без оцінки індивідуальних обставин боржника на підставі лише факту наявності невиконаного грошового зобов`язання, викладена у рішенні ЄСПЛ у справі «Хлюстов проти Росії».

У цій же справі сукупність індивідуальних обставин дає підстави стверджувати, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що боржник ОСОБА_1 свідомо не виконував та не виконує належні до виконання зобов`язання в повному обсязі, що є підставою для прийняття заходу, передбаченого пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Доказів існування у боржника об`єктивних причин для не виконання судових рішень в ході розгляду справи, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції боржником не надано і таких відомостей не здобуто. Крім того, рішення суду боржником не виконано та боржник своїми діями перешкоджає своєчасному та в повному обсязі його виконанню, що суперечить вимогам Закону «Про виконавче провадження».

Крім того, тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України є дієвою юридичною санкцією, яка в даному випадку стимулюватиме боржника до виконання рішень суду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384,389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Ухвалу Галицького районного суду від 25 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст складено 17 червня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський