Номер провадження: 22-ц/813/2203/21
Номер справи місцевого суду: 496/3687/19
Головуючий у першій інстанції Галич О. П.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 липня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 та третьої особи - відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просить позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с 1-35).

13 липня 2020 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області (головуючий-суддя Галич О.П.) позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав - задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ІНН НОМЕР_2 понесені судові витрати у загальній сумі 10268,40 грн (а.с 86-92).

05 серпня 2020 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 липня 2020 року. Апелянт вважає, що вказане рішення прийнято з порушенням норм матеріального права та порушено норми процесуального права, а також не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки усі твердження є викривленими позивачем, безпідставними, необґрунтованими та недоведеними. Апелянт пояснює, що ІНФОРМАЦІЯ_4 , у нього та позивачки народився син, ОСОБА_1 . Однак вказує на те, що він позбавлений можливості брати участь у вихованні сина, оскільки відповідачка жодним чином не сприяє їх спілкуванню. Крім того, вказує на те, що ОСОБА_2 створює штучні перепони у спілкуванні з дитиною та позбавляє його можливості брати участь у житті дитини. Тому апелянт просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 липня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

29.03.2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Позивач зазначила, що судом першої інстанції вірно встановлені всі факти, які були передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_3 . Позивач зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач з часу народження ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, матеріально не забезпечує, а крім того, в судовому засіданні дитина та відповідач підтвердили відсутність між ними будь-якого спілкування. Позивач зауважує, що відповідач не надав до суду жодних підтверджень, що він дійсно має бажання та намагається спілкуватись з сином. Позивач зазначила, що відповідач участі у вихованні дитини ніколи не брав та не бере, матеріально не утримує, до самостійного життя дитину не готує, тобто жодним чином батьківські обов`язки не виконує. Тому позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

07.04.2021 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якому відповідач зазначив, що він має намір брати активну участь у житті дитини, спілкуватись з сином, проводити спільно час та займатись його вихованням. Однак, у зв`язку з негативними стосунками між ним та позивачем, яка виступає проти його спілкування з сином, він не має можливості реалізувати своє право на спілкування з дитиною в повному обсязі. Відповідач зазначає, що твердження позивача щодо небажання відповідача надавати кошти для всебічного розвитку та навчання сина ж такими, що не відповідають дійсності, адже ним щомісячно здійснюється сплата аліментів у розмірі, встановленому судом. Тому відповідач просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.

В судовому засіданні 20.05.2021 року ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу, ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечували. Представник відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради Степаненко О.Г. 20.05.2021 року направила на електронну пошту апеляційного суду заяву, якою просила розглядати справу без присутності представника органу опіки та піклування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явились, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач з часу народження ОСОБА_3 , не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, матеріально не забезпечує. В судовому засіданні дитина ОСОБА_3 і відповідач підтвердили відсутність між ними будь-якого спілкування. У судовому засіданні від 03.06.2020 року відповідач надав пояснення, що на момент народження сина він перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, всього в нього є четверо дітей, останній раз він бачився з сином у 2017 році, але позивач йому не дозволяє бачитись з сином. Однак підтвердження того, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні з сином суду не надані. Вказані обставини свідчать про не бажання виконання відповідачем батьківських обов`язків по відношенню до сина - ОСОБА_3 . На підставі викладеного, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина є законними та обґрунтованими, а тому вирішив їх задовольнити.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вважає за потрібне зазначити наступне.

Фактичні обставини справи та оцінка апеляційного суду

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис № 430 батьками дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначені: батько - ОСОБА_6 та мати - ОСОБА_7 (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про народження (повторно) серії НОМЕР_4 , актовий запис № 430, виданого 28.09.2012 року, батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначені: батько - ОСОБА_1 та мати - ОСОБА_7 (а.с. 8).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2016 року з відповідача було стягнуто аліменти на користь позивача на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 2500 грн щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 11).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.08.2018 року розмір аліментів визначених заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2016 року по справі № 522/21994/15-ц, - було зменшено з 2500 грн щомісячно на 1041 грн щомісячно на утримання малолітнього ОСОБА_3 (а.с. 12-13).

Згідно відповіді КНП «Дитяча міська поліклініка № 7» Одеської міської ради на запит адвоката Фірсової Г.А. за вих. № 115 від 01.04.2019 року, дитина знаходиться під наглядом поліклініки з дня народження, до 7-ми річного віку лікуванням учать приймали обоє батьків, потім педіатрична дільнична служба батька ОСОБА_1 не бачили разом з сином. Здоров`ям сина батько не цікавиться. На прийомі у дільничного лікаря-педіатра і при відвідуванні педіатричною службою вдома з дитиною завжди була мати - ОСОБА_2 (а.с. 16).

Відповідно до характеристики, наданої Одеською гімназії № 8 Одеської міської ради Одеської області, ОСОБА_3 зарекомендував себе як дисциплінований учень. Мати приділяє належну увагу вихованню, постійно підтримує зв`язок з класним керівником, систематично відвідує батьківські збори. Батько не відвідує батьківські збори та зв`язок з класним керівником не підтримує (а.с. 17).

У характеристиці, що видана Одеською спеціалізованою школою № 10 І-ІІІ ступенів за вих. № 369 від 24.05.2017 року зазначено, що мати та її чоловік ОСОБА_8 багато уваги приділяють всебічному розвитку дитини, постійно цікавляться успіхами або невдачами, приймають участь у позакласних заходах. За період навчання з 2013 року до 2017 року, батько дитини - ОСОБА_1 , жодного разу до школи не приходив та не цікавився його навчанням (а.с. 18).

З характеристики за місцем проживання позивачки також вбачається, що батько дитини - ОСОБА_1 не приймає участі у вихованні сина, не підтримує з ним відносини останні п`ять років, не забезпечує розвиток дитини та не цікавиться його життям, навчанням (а.с. 20).

Від дитини - ОСОБА_3 на ім`я начальника служби у справах дітей Одеської міської ради - Дамаскіній І.В. подана заява в якій він повідомляє, що він проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 , свого батька ОСОБА_1 не бачив багато років. Батько йому не телефонує. Не цікавиться його життям та навчанням. За батька він вважав свого покійного вітчима ОСОБА_8 . Крім того ОСОБА_3 просить позбавити ОСОБА_1 батьківських прав (а.с. 23).

Висновком органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 у відношенні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » за № 01-11/1348/1 від 11.09.2019 року було вирішено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 у відношенні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 31-32).

В судовому засіданні в суді першої інстанції дитина ОСОБА_3 пояснив, що останній раз він бачив батька 3-4 роки тому, він не дзвонить та не приходить до школи, останній раз коли він його привітав з днем народження це було у 9 років, а зараз йому 13 років та він не намагався з батьком спілкуватися. Відповідача не вважає своїм батьком.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати дитину.

Згідно ч. 1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ухилення батьків або одного з них від виконання обов`язків по вихованню дитини повинно носити систематичний характер.

Як, роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 своєї постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Отже, систематичне невиконання батьківських обов`язків, в тому числі не забезпечення належного догляду дитини, відсутність спілкування в необхідному обсязі тощо, тягне за собою позбавлення батьківських прав.

Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач з часу народження ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

При цьому апеляційний суд враховує, що в судовому засіданні в суді першої інстанції дитина ОСОБА_3 та сам відповідач ОСОБА_1 підтвердили відсутність між ними будь-якого спілкування. У судовому засіданні в суді першої інстанції відповідач пояснив, що на момент народження сина він перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, всього в нього є четверо дітей, останній раз він бачився з сином у 2017 році.

Враховуючи вище наведене в сукупності, обставини справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності достатніх, належних і допустимих доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо дитини, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета розгляду, та підтверджують той факт, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про фізичний, духовний і моральний розвиток сина, не готує його до самостійного життя, ніяким чином не цікавиться ним, що свідчить про доцільність позбавити відповідача батьківських прав.

Одночасно, як правильно зауважив суд першої інстанції, відповідач на підтвердження того, що позивач перешкоджає йому бачитись та піклуватися з сином, не надав до суду доказів. На вказані обставини відповідач посилався в своїй апеляційній скарзі, однак, так само не надав до апеляційного суду жодних доказів на підтвердження того, що позивач чинить перешкоди в спілкуванні дитини з батьком. З огляду на вказане апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Положеннями Сімейного кодексу України визначений об`єкт обов`язків батьків щодо виховання дітей.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Стаття 150 СК України визначає, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини . Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Як вбачається з диспозиції даної статті в контекстному взаємозв`язку з положеннями сімейного законодавства, обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини є комплексним, що передбачає наявність невід`ємних складових такого обов`язку. Тобто, виконання одного з них, наприклад, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти або сплата аліментів та нехтування при цьому іншими обов`язками, не може бути оцінено як належне виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Враховуючи зазначене, доводи апелянта щодо того, що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки, адже сплачує аліменти, відхиляються апеляційним судом з вище наведених підстав.

Посилання відповідача щодо відсутності заяви дитини ОСОБА_3 , в якій він просив позбавити батьківських прав відповідача спростовується наявною в матеріалах справи цієї заявою (а.с. 23).

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що дитина ОСОБА_3 надала пояснення в суді першої інстанції та висловила свою думку щодо позбавлення відповідача батьківських прав, пояснивши, що останній раз він бачив батька 3-4 роки тому, він не дзвонить та не приходить до школи, останній раз коли він його привітав з днем народження це було у 9 років, а зараз йому 13 років та він не намагався з батьком спілкуватися. Відповідача не вважає своїм батьком.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Враховуючи вище наведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті спору та фактично дублюють позицію відповідача в суді першої інстанції, зокрема, доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст цієї постанови складено 03 червня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

20.05.2021 року м. Одеса