РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

02 червня 2021 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області:

головуючий - суддя Овдієнко В. В.

секретар судового засідання - Запорожець М. Б.

позивач - ОСОБА_1 ,

представники позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно збережених коштів,

у с т а н о в и в:

13.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, а 09.04.2021 із заявою про уточнення позовних вимог, до ОСОБА_4 з наступними вимогами: стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно збережені грошові кошти в розмірі 5 428 720 грн 00 коп.; 3% річних в розмірі 394 838 грн 81 коп. та інфляційні в розмірі 667 977 грн 60 коп.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20.11.2014 він передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 200 000 доларів США.

Факт передачі грошових коштів підтверджується особистою письмовою розпискою відповідача від 20.11.2014.

Виходячи зі змісту вказаної розписки, відповідач зобов`язувався виплатити вкладені ним грошові кошти в сумі 200 000 доларів США протягом 4 років рівними частинами, однак, не менше, ніж 50 000 доларів США на рік.

Станом на сьогоднішній день відповідач грошові кошти в сумі 200 000 доларів США у встановлений строк не повернув, тим самим зберігши їх у себе за його рахунок без достатньої правової підстави.

У зв`язку з зазначеним, він змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Розписка від 20.11.2014 містить лише зобов`язання з повернення грошових коштів, однак розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання не містить дати отримання грошових коштів, повні реквізити сторін, умови отримання грошових коштів, у зв`язку з чим неможливо прийти до висновку про наявність між позивачем та відповідачем боргових зобов`язань, обумовлених договором позики. До такого висновку прийшов Верховний суд у своїй Постанові від 01.04.2020 по справі № 621/2725/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

В той же час, незважаючи на те, що договір позики між ним та ОСОБА_4 укладено не було (отже між ними не існувало договірних зобов`язань), його грошові кошти в розмірі 200 000 доларів США відповідач безпідставно зберіг у себе, а тому вони підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України.

Станом на 15.07.2020 відповідно до офіційного курсу НБУ (курс = 27,1436 за 1 долар США) сума безпідставно збережених відповідачем коштів складає 5 428 720 грн 00 коп.

На підставі розрахунку, здійсненого за обліковою ставкою НБУ, проценти за користування безпідставно збереженими коштами складають 1 310 724 грн 19 коп.

В уточненій позовній заяві сформульовано вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних - 394 838 грн 81 коп., та інфляційних - 667 977 грн 60 коп.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 28.08.2020 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання в залі суду на 30.09.2020.

30.09.2020 в зв`язку з першою неявкою відповідача підготовче засідання було відкладено.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 05.11.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 01.12.2020.

01.12.2020 та 19.01.2021 судовий розгляд відкладено, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

24.03.2021 за клопотанням представника позивача відкладено судовий розгляд.

09.04.2021 позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, на обґрунтування, якої зазначив, що під час судового розгляду по справі виникла необхідність уточнення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України замість процентів за користування безпідставно збереженими грошовими коштами на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Просив п. 3 прохальної частини викласти в такій редакції: Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 394 838 грн 81 коп. та інфляційні в розмірі 667 977 грн 60 коп. (а. с. 115-116).

29.04.2021 за клопотанням представника позивача відкладено судовий розгляд.

02.06.2020 під час судового розгляду представник позивача ОСОБА_3 підтримала позовну заяву ОСОБА_1 з підстав, викладених ним у заяві. Враховуючи повторне неприбуття відповідача, просила провести заочний розгляд справи на підставі доказів, наявних у справі.

Відповідач ОСОБА_4 повторно в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавав.

Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному ЦПК України, і від якого не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за його відсутності, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, проти чого не заперечував представник позивача.

Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

На підставі відомостей, наявних у позовній заяві та письмових доказах, встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

На підтвердження наявності у ОСОБА_4 зобов`язання щодо повернення безпідставно збережених коштів позивачем надано копію розписки, складеною ОСОБА_4 30.11.2014, в якій він зобов`язався виплатити вкладені ОСОБА_1 гроші в сумі 200 000 доларів США протягом чотирьох років рівними частками не менше ніж 50 000 доларів США на рік (а. с. 25, 165).

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України позивач зобов`язаний надати докази того, що відповідач набув або зберіг спірну грошову суму за рахунок потерпілого (позивача).

Водночас, як зазначено вище, розписка, копія якої надана позивачем, містить зобов`язання відповідача виплатити внесені ОСОБА_1 гроші, однак не містить будь-яких відомостей про те, що ОСОБА_4 набув або зберіг ці гроші за рахунок ОСОБА_1 .

Зі змісту позовної заяви та копій судових рішень вбачається, що 28.11.2017 ОСОБА_1 звертався до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення спірної у цій справі суми в якості заборгованості за договором позики.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 22.03.2018 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовлено в повному обсязі (а. с. 62-64).

Постановою Харківського апеляційного суду від 17.12.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 22 березня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших підстав (а. с. 65-69).

Постановою Верховного Суду від 01.04.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Крат Юлія Михайлівна залишено без задоволення, постанову Харківського апеляційного суду від 17.12.2018 залишено без змін (а. с. 26-29, 70-77, 166-169).

У постанові суду касаційної інстанції зазначено, що вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що зобов`язання виплатити вкладені гроші не обумовлене попереднім отриманням вказаної суми, а тому не може свідчити про наявність між сторонами боргових зобов`язань.

Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що позивач не позбавлений права звернутись до суду у відповідності з частиною першою статті 1212 ЦК України, якою визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Тобто, судовими рішеннями, що набрали законної сили, у спорі між тими самими сторонами встановлено обставини відсутності факту передачі спірної грошової суми на підставі договору позики.

У цій справі, що розглядається судом, позивач вимагав стягнення спірної суми як безпідставно набутого майна.

У цьому випадку не має значення підстава, з якої відповідач набув ці гроші за рахунок позивача, однак, у будь-якому випадку, позивач повинен надати докази факту набуття відповідачем цих грошей за рахунок позивача.

Та обставина, що наданою розпискою не підтверджується попереднє передання грошей позивачем відповідачу, встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили, і не підлягає доказуванню у цій справі.

Будь-яких інших доказів, крім копії зазначеної вище розписки, якими б поза розумним сумнівом підтверджувалося б, що відповідач безпідставно, за рахунок позивача, набув спірну грошову суму, позивач не надав.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, зазначення у постанові суду касаційної інстанції про те, що позивач не позбавлений права звернутись до суду у відповідності з частиною першою статті 1212 ЦК України, не звільняє позивача від обов`язку надати докази безпідставного набуття відповідачем майна за рахунок позивача.

За таких обставин, вимоги позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно збережених коштів, а також і сум, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, не підтверджені належними та допустимими доказами і не підлягають задоволенню.

Оскільки суд дійшов до висновку про відмову в позові у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 280-289, 352, 354, ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно збережених коштів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_4 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Повне рішення складене 11.06.2021.

Головуючий: В. В. Овдієнко