ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради в особі Комісії з питань захисту прав дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 у грудні 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визначити способи його участі у вихованні сина ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і доньки ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) шляхом встановлення наступного порядку зустрічей спілкування: 1) до досягнення дітьми ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) чотирьох років: раз на тиждень у суботу з 09 годин 00 хвилин до 17 годин 00 хвилин позивач має право проводити спільний час з сином та/або донькою в присутності їх матері ОСОБА_2 або за її згодою без неї, у населеному пункті фактичного проживання дітей як в житловому приміщенні, де вони проживають, так і за його межами; 2) після досягнення дітьми ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) чотирьох років: раз на тиждень з 18 годин 00 хвилин п`ятниці до 18 годин 00 хвилин неділі позивач має право проводити спільний час з дитиною без присутності матері у населеному пункті фактичного проживання дитини за межами житлового приміщення, де вона проживає; раз на рік протягом двох тижнів у літній сезон позивач має право проводити спільний відпочинок з дитиною без присутності його матері ОСОБА_2 в курортних або туристичних центрах відпочинку та оздоровлення на території України; встановити необмежене протягом денного часу (з 08 години 00 хвилин до 20 годин 00 хвилин) право позивача на спілкування з дітьми ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дітьми; 3) встановити, що в день побачення з дітьми ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), позивач має право забирати дитину з дому/дитячого садочку/школи особисто; 4) зобов`язати ОСОБА_2 , за два дні до дати зустрічі з дітьми ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), надавати позивачу точну інформацію щодо фактичного місця перебування кожного з дітей, а у разі настання змін, повідомляти про це позивача особисто на наступний день з дня настання таких обставин.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що він з відповідачем перебував у шлюбі, який було розірвано Київським районним судом м. Одеса від 14 листопада 2018 року. Від шлюбу із відповідачем мають малолітніх дітей сина ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і доньку ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Після розірвання шлюбу відповідач чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дітьми. У зв`язку з неможливості дійти домовленості щодо участі батька у виховані дітей позивач звернувся з зазначеними вимогами до суду.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення наступного порядку зустрічей і спілкування:

1) до досягнення дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шести років, за відсутності заперечень лікарів, раз на тиждень у суботу або неділю з 09.00 години до 12.00 години або з 15.00 години до 17.00 години у населеному пункті фактичного проживання дітей, за межами житла матері в її присутності або за її згодою без неї та взаємною домовленістю;

2) після досягнення дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шести років, за відсутності заперечень лікарів: два рази за місяць з 18 годин 00 хвилин п`ятниці до 18 годин 00 хвилин неділі ОСОБА_1 має право проводити спільний час з дитиною/дітьми без присутності матері у населеному пункті фактичного проживання дітей за межами житлового приміщення, де вона проживає; раз на рік протягом двох тижнів у літній період ОСОБА_1 має право проводити спільний відпочинок з дитиною/дітьми без присутності матері ОСОБА_2 в курортних або туристичних центрах відпочинку та оздоровлення на території України;

3) встановити необмежене протягом денного часу (з 08 години 00 хвилин до 20 годин 00 хвилин) право ОСОБА_1 на спілкування з дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дітьми;

4) встановити, що після досягнення дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шести років, в день побачення ОСОБА_1 має право забирати дітей/дитину з дому/дитячого садочку/школи особисто;

5) зобов`язати ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 за його запитом інформацію щодо фактичного місця перебування кожного з дітей.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про зміну оскаржуваного рішення та задоволення позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечую проти доводів скарги, вважає їх необгрунтованими та скарга таку, що не підлягає задоволенню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 29 листопада 2016 року та копією дублікату свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Павлоградському, Юр`ївському районах та місту Павлограду Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 13 липня 2019 року /т.1, а.с.11,81/.

Як вбачається з матеріалів справи, малолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно висновку від 10 грудня 2019 року за вих. № 3695/0/2-19 Органу опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області вважає за можливе визначити способи участі батька у вихованні дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за порядком: 1) до досягнення дітьми чотирьох років: раз на тиждень у суботу з 09.00 години до 12.00 години або з 15.00 години до 17.00 години у населеному пункті фактичного проживання дітей, за межами житла матері в її присутності або за її згодою без неї та взаємною домовленістю; 2) після досягнення дітьми чотирьох років: раз на тиждень щосуботи або щонеділі з 09.00 години до 13.00 години або з 15.00 години до 19.00 години у населеному пункті фактичного проживання дітей за межами житла матері в її присутності та взаємною домовленістю. Зобов`язати мати за два дні до дати зустрічі батька з дітьми надавати точну інформацію щодо фактичного місця перебування кожного з дітей, а в разі настання змін, повідомляти про це особисто батька на наступний день з дня настання таких обставин.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції встановлено з пояснень лікаря-невролога Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Павлограда» Павлоградської міської ради Могила І.Г., на обліку у якої знаходяться діти сторін, що ОСОБА_3 , 2016 року народження, знаходиться в лікарні на обліку у лікаря-невролога з діагнозом невротична реакція з порушенням сну. Звернення до лікаря стало двотижневе перебування дитини у батька, що на тривалий час розлучило дитину від матері. З дитиною було проведено лікування і на теперішній час рекомендовано охоронний режим з виключенням психоемоційного навантаження. Також суду пояснила, що тривале відлучення дітей від матері може вкрай негативно вплинути на психічний стан дітей, але, в свою чергу, нетривалі зустрічі з батьком не завдадуть шкоди їх здоров`ю. За загальними показниками тривале відлучення дітей від матері можливе після досягнення шести років, але цей показник залежить від психоемоційного стану конкретної дитини. Під час обговорення можливого порядку участі батька у вихованні дітей, лікарем було зазначено, що слід враховувати малолітній вік дітей, які потребують денного відпочинку. Також зазначила, що запропонований позивачем порядок не повністю відповідає теперішньому стану психологічного здоров`я дітей та підтримала порядок, запропонований органом опіки та піклування. На питання суду лікар пояснила, що тривале відлучення дітей сторін можливе за відсутності заперечень з боку лікарів, оскільки їх психологічний стан не є постійним та може змінитися після початку спілкування з батьком.

Під час оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими нормами права.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частин першої третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суд першої інстанції, правильно виходив з принципу рівності прав батьків у вихованні дитини та передусім з інтересів дітей, врахувавши їх вік та психічний стан.

Задовольняючи частково позовні вимоги та визначаючи спосіб спілкування батька з дітьми, який залежить від узгодження з лікарями, на обліку яких знаходиться малолітній син сторін, суд першої інстаніцї правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 141, 153, 157, 159 СК України, статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», та враховуючи вік дитини, її стан здоров`я, психоемоційний стан, прив`язаність дитини к матері, наявність конфліктних відносин між колишнім подружжям, у результаті чого дійшов правильного висновку, що до моменту існування вказаних обставин та в інтересах дитини визначений порядок зустрічей можливий за відсутності заперечнь лікарів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко