Справа № 200/5239/18
Провадження № 2/932/2087/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2021 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Скопа Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

23.03.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому, з урахуванням уточнення, просила розділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 42,2 кв.м., загальною площею 63,1 кв.м., та на частину гаражу № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Автолюбитель-8», розташованому за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на частину гаражу № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Автолюбитель-8», розташованому за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати автомобіль Volkswagen T4, синього кольору, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2500 куб.см., шасі № VIN- НОМЕР_3 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію за продаж частки вказаного автомобіля у розмірі 13 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач з урахуванням уточнень посилається на те, що з 02.09.1995 року по 02.07.2019 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем. У період зареєстрованого шлюбу ними було придбано майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності: трикімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , гараж № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Автолюбитель-8» за адресою м. Дніпро, вул. Тополина, 27; автомобіль Volkswagen T4, синього кольору, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2500 куб.см., шасі № VIN- НОМЕР_3 . Вищезазначений автомобіль відповідач відчужив на користь ОСОБА_3 шляхом укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу №1249/2018/891174 від 06.04.2018 року за 26 000 грн., тобто під час розгляду у судовому порядку позовної заяви про поділ майна подружжя, своєї згоди на продаж автомобіля вона не надавала. Позивач зазначає, що вона неодноразово просила відповідача розділити спільне майно мирним шляхом, виділивши їй 1/2 частку майна, проте він відмовляється це зробити та зазначає, що все майно, що ними придбано у шлюбі, це його особисте майно, що змусило її звернутися до суду із даним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2018 року для розгляду даної справи визначена суддя Шевцова Т.В., яка ухвалою від 11.04.2018 року відкрила провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

23.03.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на автомобіль Volkswagen T4, синього кольору, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2500 куб.см., шасі № VIN- НОМЕР_3 , та трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , гараж № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Автолюбитель-8», розташованому за адресою: м. Дніпро, вул. Тополина, 27.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2018 року заява про забезпечення позову була задоволена та накладено арешт на спірне майно до вирішення спору по суті.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2018 року виправлено описку в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2018 року про забезпечення позову.

21.05.2018 року до суду від представника відповідача надійшов Відзив на позовну заяву, в якому зазначено про те, що відповідач вважає позовні вимоги позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, з посиланням на те, що вказаний у позові гараж не є спільною власністю подружжя, цей гараж не був отриманий у власність відповідачем, а лише як члену гаражного кооперативу виділений йому у користування. Також зазначено, що вказаний автомобіль також не може бути розділений як спільне майно подружжя, оскільки 06.04.2018 року він на підставі договору купівлі-продажу проданий ним ОСОБА_3 , всі кошти від його продажу були витрачені на потреби сім`ї. Вважає, що вказана позивачкою квартира була придбана в період шлюбу за кошти, отримані ним від провадження підприємницької діяльності, проте позивачка ані коштами ані працею не приймала участь у придбані квартири, тому ця квартира не належить до об`єктів спільної сумісної власності.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2018 року для розгляду справи була визначена суддя Женеску Е.В., яка ухвалою від 10.08.2018 року прийняла справу до провадження з призначенням проведення підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 12.02.2019 року за клопотанням учасників справи витребувано докази.

21.10.2019 року до суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог про поділ майна подружжя.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 18.05.2020 року № 187 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2020 року для розгляду справи був визначений суддя Сліщенко Ю.Г.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 15.02.2021 року № 71 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.02.2021 року для розгляду справи визначена суддя Кудрявцева Т.О.

Ухвалою від 16.02.2021 року справа прийнята суддею до провадження, визначено про її розгляд в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 28.04.2021 року за клопотанням учасників справи витребувано докази.

Ухвалою суду від 28.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 30.06.2021 року за клопотанням учасників справи витребувано документи.

У наданому 01.11.2021 року суду клопотанні позивач просила повідомила, що відмовляється від позовної вимоги про визнання за нею права власності на гаража № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Автолюбитель», розташованому за адресою АДРЕСА_2 , просила розглянути справу у її відсутність та задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04.11.2021 року закрито провадження у даній цивільній справі в зв`язку з відмовою позивача від позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання права власності за кожним з подружжя на частину гаражу № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Автолюбитель-8», розташованому за адресою: м. Дніпро, вул. Тополина, 27.

В судове засідання учасники справи чи їх представники не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У наданому суду 02.11.2021 року клопотанні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити та ухвалити справу за її відсутності.

У наданій суду 04.11.2021 року заяві представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, просив розглянути справу у відсутності відповідача та його представника.

Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містить також стаття 368 ЦК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Статтею 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 Сімейного Кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема серед іншого, можуть бути: транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ч.1 ст. 57 Сімейного Кодексу, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ч.6, 7 ст. 57 Сімейного Кодексу, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно до ч.2, 3 цієї статті майно може належати особам на праві спільної часткової власності або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.4 спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

У відповідності до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Так, статтею 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Так, зважаючи на передбачену законодавчими приписами можливість спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям, необхідним є надання оцінки, із відповідним обґрунтуванням їх відхилення або прийняття, тим аргументам, якими один із подружжя доводить належність такого майна йому особисто на праві приватної власності.

Судом встановлено, що з 02 вересня 1995 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого Червоноградським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 331.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30.05.2019 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі була придбана квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 згідно договору купівлі-продажу від 22.12.2004 року, посвідченого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 4-8868 та зареєстрованого в КП ДМБТІ у книзі № 446п за реєстровим номером 623-472 від 31.01.2005 року.

Зазначена квартира є трикімнатною, житловою площею 42,2 кв.м., загальною площею 63,1 кв.м., та складається з: 1-коридор, площею 6,9 кв.м., 2-санвузол, площею 3,3 кв.м., 3-кухня, площею 7,5 кв.м., 4-житлова, площею 11,7 кв.м., 5-житлова, площею 16,9 кв.м., 6-житлова, площею 13,6 кв.м., І-лоджія, площею 2,2 кв.м., ІІ балкон, площею 1,0 кв.м., право власності на цю квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.01.2005 року № 6367315, копією технічного паспорту на вказану квартиру.

Також, в період шлюбу сторонами було придбано автомобіль Volkswagen T4, синього кольору, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2500 куб.см., шасі № VIN- НОМЕР_3 .

Як вбачається з листа Регіонального сервісного центра в Дніпропетровській області від 27.04.2018 № 31/4-1671, згідно даних Єдиного державного реєстру ВМС 06.04.2018 на підставі договору купівлі-продажу від 06.04.2018 №1249/2018/891174 ОСОБА_2 було відчужено вказаний автомобіль на іншу фізичну особу.

Вказане також підтверджується Відзивом представника відповідача на позовну заяву, в якому зазначено, що 06.04.2018 року на підставі договору купівлі-продажу № 1249/2018/891174 відповідач продав вищевказаний автомобіль ОСОБА_3 , всі виручені від продажу кошти були витрачені в інтересах сім`ї на побутові потреби.

Як вбачається з договору купівлі-продажу № 1249/2018/891174 транспортного засобу від 06.04.2018 року, відповідач продав вищевказаний автомобіль марки Volkswagen Transporter, синього кольору, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2500 куб.см., шасі № VIN- НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , за домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 26 000,00 грн. Вказаний договір оформлений та підписаний в Територіальному сервісному центрі МВС 1249 РСЦ МВС м.Дніпропетровська.

В судовому засіданні встановлено, що відчуження відповідачем ОСОБА_5 вказаного автомобіля відбулося без згоди другого з подружжя ОСОБА_1 , його відчуження відбулося за 26 000,00 грн., тому розмір частки позивача у спільній сумісній власності становить 13000,00 грн.

З огляду на те, що вищевказані квартира за адресою: АДРЕСА_3 та автомобіль Volkswagen T4, синього кольору, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2500 куб.см., шасі № VIN- НОМЕР_3 , були придбані в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, вони відповідно до положень ст. 60 Сімейного Кодексу України, ст. 368 ЦК України належать дружині та чоловікові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, як об`єкти права спільної сумісної власності подружжя.

Зважаючи на те, що спірний автомобіль Volkswagen T4, синього кольору, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2500 куб.см., шасі № VIN- НОМЕР_3 , відчужено відповідачем та він перебуває у власності іншої особи, тому до складу спільної сумісної власності входять кошти, одержані ним від його відчуження відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу транспортного засобу в сумі 26 000,00 грн.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Сду від 11.09.2019 року № 61-26790св18, Постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 № 6-486цс16, Постанові Верховного Суду № 61-5530св18.

Зважаючи на викладене суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача ОСОБА_1 та вважає за необхідне розділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з визнанням за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 42,2 кв.м., загальною площею 63,1 кв.м., та визнанням за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину цієї ж квартири;

Також, суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання автомобіля Volkswagen T4, синього кольору, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2500 куб.см., шасі № VIN- НОМЕР_3 , спільним майном подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Враховуючи зазначені обставини та вищезазначені вимоги чинного законодавства, а також наведену правову позицію, суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що вказаний автомобіль не може бути розділений як спільне майно подружжя, оскільки 06.04.2018 року він на підставі договору купівлі-продажу проданий ним ОСОБА_3 і всі кошти від його продажу були витрачені на потреби сім`ї.

Суд вважає, що доводи відповідача про одноосібність володіння ним вищевказаною спірною квартирою та про те, що вищевказана квартира була придбана в період шлюбу за кошти, отримані ним від провадження підприємницької діяльності, та про те, що позивачка ані коштами ані працею не приймала участь у придбані квартири, а тому, за твердженням відповідача, ця квартира не належить до об`єктів спільної сумісної власності, позбавлені юридичного обґрунтування, і суд вважає, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, з позовом про визнання даної квартири особистою власністю до суду він не звертався і доказів протилежного ним суду не надано.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вищенаведений висновок суду щодо не спростування відповідачем презумпції спільності майна подружжя, а саме щодо спірної квартири, відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 року в справі № № 200/786/15-ц (провадження № 61-5018св19).

З урахуванням того, що сторони не досягли обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації в рахунок належної кожному з подружжя частини зазначеного спірного транспортного засобу, та не вчинили жодних дій стосовно попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, суд вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь компенсації за продаж частки вказаного автомобіля у розмірі 13 000 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 понесені витрати по справі - сплачений судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Розділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 (зареєстрована АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_5 ) та ОСОБА_2 (зареєстрований АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_6 ).

Визнати за ОСОБА_1 (зареєстрована АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_5 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 42,2 кв.м., загальною площею 63,1 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 (зареєстрований АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_6 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 42,2 кв.м., загальною площею 63,1 кв.м.

Визнати автомобіль Volkswagen T4, синього кольору, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2500 куб.см., шасі № VIN- НОМЕР_3 спільним майном подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_5 ) компенсацію за продаж частки автомобіля Volkswagen T4, синього кольору, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2500 куб.см., шасі № VIN- НОМЕР_3 , у розмірі 13 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_5 ) понесені витрати по справі - сплачений судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня отримання його копії. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева