Провадження № 22-ц/801/1184/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 рокуСправа № 127/12211/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Оніщука В. В.,

за участі секретаря судового засідання Файчук Я. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної ради, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області про скасування арешту,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Воробйова В. В. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст рішення складено 29 березня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

09 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Вінницької обласної ради, ОСОБА_2 про скасування арешту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 січня 2008 року між ОСОБА_4 , який діяв за довіреністю ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу в секції № 8 кімнати 507: кімната 507-1, відповідну частку приміщень загального користування 2/25 коридору І, ІІ, ІV, ХV, ХVІ; 2/25 духової ІХ; 2/25 туалету Х, ХІ, ХІІІ; 2/25 умивальника VІІІ, ХІІ; 2/25 комори V, VІ, VІІ, ХІV; 2/25 кухні ІІІ, - загальною площею 17,6 кв.м., житловою площею 11,5 кв.м., яка становить 2/25 часток секції №8, загальною площею 216,5 кв.м. в будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що він проживав і прописаний в Чернігівській області, а придбав вказану кімнату для матері, в якої був інсульт і необхідно було її лікувати у Вінниці, а згодом доглядати за нею. Після оформлення нотаріального договору ОСОБА_1 не здійснив реєстрацію права власності у КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», оскільки терміново потрібно було повертатись до Чернігівської області. У Вінниці він був лише наїздами для догляду за хворою матір`ю. І лише зараз позивач вирішив дооформити кімнату, проте йому було відмовлено, в зв`язку з реєстрацією обтяження речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 березня 2011 року у справі № 2-53/11 забезпечено позов шляхом накладення арешту на 47/50 часток будівлі гуртожитку, які зареєстровані за ОСОБА_5 .. Арешт накладено до набрання рішенням суду законної сили.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 30 березня 2012 року витребувано від ОСОБА_2 у власність Вінницької обласної ради 47/50 часток будівлі вказаного гуртожитку загальною площею 2876 кв.м.

В результаті набрання рішенням суду законної сили, на думку позивача, суд повинен був скасувати арешт. Вказане рішення суду було звернуто до примусового виконання, а також змінено спосіб та порядок його виконання. Проте, Вінницькою обласною радою було повідомлено Замостянський ВДВС, що гуртожиток не можливо прийняти через неточність в розмірах площ, які можна приймати в обласну комунальну власність. На підставі цього, виконавчий документ було повернуто без подальшого виконання.

ОСОБА_1 наразі позбавлений права зареєструвати своє майно за собою, володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просив скасувати арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 11034662; підстава обтяження: ухвала б/н 25 березня 2011 року, Замостянського районного суду м. Вінниці; об`єкт обтяження: будинок, 47/50 часток будівлі гуртожитку, адреса: АДРЕСА_1 ; додаткові дані: 10-71, 05 квітня 2011 року вх. 933/02-32.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2020 року задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області /а. с. 97/.

15 березня 2021 року Вінницькою обласною радою подано заяву про застосування позовної давності з тих підстав, що з моменту постановлення ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 березня 2011 року і до звернення в суд з даним позовом пройшло більше 9 років 2 місяці. /а. с. 207-208/.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

У відзиві на апеляційну скаргу, Вінницька обласна рада, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Відповідно до копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 з 30 січня 1992 року зареєстрований в Чернігівській області /а. с. 4-5/.

Зі змісту договору купівлі-продажу від 30 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу Довгалюк Л. В., видно, що ОСОБА_1 купив у ОСОБА_5 від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_4 , в секції № 8 кімнату 507: кімнату 507-1, відповідну частку приміщень загального користування 2/25 коридору І, ІІ, ІV, ХV, ХVІ; 2/25 духової ІХ; 2/25 туалету Х, ХІ, ХІІІ; 2/25 умивальника VІІІ, ХІІ; 2/25 комори V, VІ, VІІ, ХІV; 2/25 кухні ІІІ, - загальною площею 17,6 кв.м., житловою площею 11,5 кв.м., яка становить 2/25 часток секції №8, загальною площею 216,5 кв.м. в будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 /а. с. 7/.

Згідно витягу з державного реєстру правочинів, вказаний вище договір було зареєстровано в реєстрі 30 січня 2008 року. /а. с. 8/.

Відповідно до відомостей КП «ВМБТІ» №7211 від 06 серпня 2019 року, згідно матеріалів інвентаризаційної справи №40767 на будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 станом на 29 грудня 2012 року реєстрація права приватної власності за ОСОБА_1 на кімнату № НОМЕР_1 не проводилась /а. с. 10/.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Вихристюк М. А. від 03 грудня 2019 року було відмовлено ОСОБА_7 , що діє на підставі довіреності, у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна на кімнату в гуртожитку, що розташований АДРЕСА_2 , за суб`єктом: ОСОБА_1 , оскільки встановлено наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно /а. с. 11/.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 лютого 2020 року ОСОБА_5 є власником 89/100 часток гуртожитку в АДРЕСА_1 , на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду асоціації «Розвитку та правозахисту підприємництв».

На підставі ухвал Замостянського районного суду м. Вінниці б/н від 16 листопада 2009 року та від 25 березня 2011 року було зареєстровано обтяження за реєстраційними номерами 9278460 та 11034662 /а. с. 12/.

Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 10 березня 2010 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2010 року, скасовано арешт на жилі та нежилі приміщення гуртожитку по АДРЕСА_1 , які належать на праві приватної власності ОСОБА_5 , згідно ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 16 листопада 2009 року /а. с. 13-14/.

Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 березня 2011 року у справі №2-536/11 до набрання рішенням суду у справі законної сили, було накладено арешт на 47/50 часток будівлі гуртожитку, яка знаходиться у АДРЕСА_1 та зареєстрованих за ОСОБА_5 /а. с. 17/.

30 березня 2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці було ухвалено заочне рішення, яке набрало законної сили, яким позов прокуратури Вінницької області в інтересах Вінницької обласної ради задоволено та витребувано від ОСОБА_2 у власність Вінницької обласної ради 47/50 часток будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 , загальною площею 2876 кв.м., загальною вартістю 422,9 тис. грн. Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що в зв`язку із смертю ОСОБА_5 , її було замінено на належного відповідача ОСОБА_2 , який є її сином. Також в рішенні вказано, що право власності на гуртожиток за ОСОБА_5 було набуто протиправно. /а. с. 19-20, 21-22/.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 21 червня 2010 року у справі №7/72-10 визнано недійсним договір купівлі-продажу майна від 03 березня 1994 року № 23, укладений між Фондом комунального майна Вінницької області та Організацією оренди Вінницького орендного підрядного спеціалізованого ремонтно-будівельного управління в частині купівлі-продажу гуртожитків, розташованих по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_1 /а. с. 15-16/.

29 жовтня 2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці видано виконавчий лист №206/1892/2012, який був звернутий до примусового виконання. Так, постановою старшого державного виконавця Замостянського відділу ДВС ВМУЮ 14.11.2012 року було відкрито виконавче провадження /а. с. 23, 23 зворіт/.

Під час виконання рішення суду виконавцем було подано до суду заяву про зміну способу і порядку виконання рішення суду. В результаті розгляду зазначеної заяви Вінницький міський суд Вінницької області 24 грудня 2012 року постановив ухвалу про задоволення заяви, змінивши спосіб та порядок виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 30 березня 2012 року по справі №206/1892/2012 шляхом передачі у власність Вінницької обласної ради 47/50 часток будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 , загальною площею 2876 кв.м., загальною вартістю 422,9 тис. грн. /а. с. 24/.

Відповідно до рішення Вінницької обласної ради №569 від 20 червня 2013 року вирішено прийняти у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області витребуване за рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 30.03.2012 року по справі №206/1892/2012 нерухоме майно - 47/50 часток будівлі гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2876 кв.м., залишковою вартістю 422900,00 грн., від Замостянського відділу ДВС ВМУЮ. Вказане майно було передано безоплатно зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області у комунальну власність територіальної громади міста Вінниці. Також було вирішено створити комісію з прийняття- передачі зазначеного нерухомого майна, яка здійснить приймання- передачу майна з оформленням необхідних документів /а. с. 25-26/.

Згідно з листом комісії по прийманню гуртожитків в обласну комунальну власність від 06 серпня 2013 року, адресованого головному державному виконавцю Замостянського відділу ДВС ВМУЮ, гуртожиток розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути прийнятий в обласну комунальну власність через неточності в розмірах площ, які можна приймати в обласну комунальну власність. Так, згідно з рішенням суду, в обласну комунальну власність необхідно передати 47/50 частки будівлі гуртожитку. Тобто, 181 м2 (3/50), не мали прийматися, так як вони приватизовані. Але, на даний час приватизованих площ в гуртожитку вже 858,7 м2 або 15/50 частки гуртожитку. Комісія не може приймати в обласну комунальну власність вже приватизовані кімнати. Виходячи з викладеного, комісія просила прокуратуру Вінницької області, Замостянського відділу ДВС ВМУЮ звернутись в суд проханням змінити частку гуртожитку, яка підлягає передачі в обласну комунальну власність, з 47/50 на 35/50 і накласти заборону на подальшу приватизацію в даному гуртожитку до передачі його в міську комунальну власність /а. с. 27/.

На виконання вказаного прохання державним виконавцем Замостянського відділу ДВС ВМУЮ було подано суду заяву щодо встановлення способу і порядку виконання рішення суду шляхом передачі у власність Вінницької обласної ради 35/50 часток будівлі гуртожитку.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2013 року заяву було залишено без розгляду.

24 червня 2014 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» /а. с. 29-30, 161-162/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту ухвали суду про накладення арешту не вбачається, чи входить площа кімнати 507 до обсягу арештованого майна, оскільки арешт міг бути накладений і на іншу частину майна. Площа кімнати, яку придбав позивач, становить 17,6 кв.м., а площа, на яку накладено арешт, 2876 кв.м.. Крім цього, наразі є рішення суду у справі №206/1892/2012 про передачу у власність спірного майна, яке досі не виконане.

Позивачем не надано суду доказів, що придбане ним нерухоме майно відповідно до договору купівлі-продажу від 30 січня 2008 року не належить до нерухомого майна, яке заочним рішенням суду витребувано від ОСОБА_2 у власність Вінницької обласної ради, а саме 47/50 часток будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 , загальною площею 2876 кв.м., загальною вартістю 422,9 тис. грн.

Крім того, заявляючи вимогу про скасування арешту нерухомого майна, накладеного ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 березня 2011 року ОСОБА_1 зачіпає права й охоронювані законом інтереси інших осіб, оскільки розмір загальної площі кімнати придбаної позивачем (17,6 кв.м.), а площа, на яку накладено арешт, 2876 кв.м..

Суд також виходив з того, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки на час постановлення судом ухвали про забезпечення позову, позивач не був стороною у справі, тому йому не було відомо про її існування, відтак початок перебігу строку позовної давності не слід рахувати з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог зроблено судом першої інстанції за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). /див. пункт 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року N 5/.

За змістом частин першої та третьої статті 151 ЦПК України, в редакції чинній на час постановлення ухвали про вжиття заходів забезпечення позову, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову та накладаючи арешт на 47/50 часток будівлі гуртожитку, яка знаходиться у АДРЕСА_1 та зареєстрованих за ОСОБА_5 , суд першої інстанції керувався тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною шостою статті 154 ЦПК України, в редакції чинній на час ухвалення заочного рішення, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України позовних вимог.

Окрім цього, вимоги про визнання права власності на майно (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження») позивачем не заявляється.

Посилання в апеляційній скарзі на не дотримання судом першої інстанції вимог статті 154 ЦПК України відповідно до яких, суд одночасно з ухваленням судового рішення або після цього міг постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову є безпідставними, оскільки дані норми визначають право , а не обов`язок суду самостійно скасовувати заходи забезпечення позову. Право подати заяву про скасування заходів забезпечення позову за положеннями статті 154 ЦПК України надавалось сторонам справи, що приймали участь у справі в якій забезпечувався позов, яким ОСОБА_1 не являється. Таким чином, скасування заходів забезпечення позову на підставі вимог статті 154 ЦПК України (в редакції чинній на час забезпечення позову) за заявою/позовом особи, яка не була стороною у справі не допускається.

Аргументи апеляційної скарги про те, що позивач на законних підставах придбав кімнату гуртожитку, проте наявний арешт перешкоджає провести реєстрацію права власності, суд апеляційної інстанції не вважає достатньою правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову, оскільки позивачем не доведено виникнення у нього права на нерухоме майно, що підлягало державній реєстрації, а вимога про визнання права власності заявлена не була.

Заочним рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 30 березня 2012 року, яке набрало законної сили, позов прокуратури Вінницької області в інтересах Вінницької обласної ради задоволено та витребувано від ОСОБА_2 у власність Вінницької обласної ради 47/50 часток будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 , загальною площею 2876 кв.м., загальною вартістю 422,9 тис. грн.

На даний час заочне рішення Замостянським районним судом м. Вінниці від 30 березня 2012 року не виконано.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, § 40 зазначається, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Позивач зазначає, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Вихристюк М. А. від 03 грудня 2019 року було відмовлено ОСОБА_7 , що діє на підставі довіреності, у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна на кімнату в гуртожитку, що розташований АДРЕСА_2 , за суб`єктом: ОСОБА_1 , оскільки встановлено наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Позивачем не надано суду доказів, що придбане ним нерухоме майно відповідно до договору купівлі-продажу від 30 січня 2008 року не належить до нерухомого майна, яке заочним рішенням суду витребувано від ОСОБА_2 у власність Вінницької обласної ради, а саме 47/50 часток будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 , загальною площею 2876 кв.м., загальною вартістю 422,9 тис. грн..

Крім того, заявляючи вимогу про скасування повністю арешту, вжитого ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 березня 2011 року ОСОБА_1 зачіпає права й охоронювані законом інтереси інших осіб, оскільки розмір загальної площі кімнати придбаної позивачем (17,6 кв.м.), а площа, на яку накладено арешт становить 2876 кв.м..

Колегія суддів вважає також такими, що не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції твердження в апеляційній скарзі про те, що поведінка Вінницької обласної ради свідчить про незацікавленість в прийнятті на баланс гуртожитку, а відтак і у виконанні заочного рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 30 березня 2012 року, оскільки ці твердження не є предметом спору.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак судові витрати, понесені позивачем під час апеляційного розгляду справи, слід залишити за позивачем.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2021 рокуу даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. В. Оніщук

Повний текст постанови складено 17 червня 2021 року.