Справа №489/2165/19 Головуючий у 1-й інстанції Коваленко І. В.
Провадження № 22ц/812/1132/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

9 червня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю.,

із секретарем: Богуславською О. М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Багдасарової Г. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Коваленка І. В. в залі суду у місті Миколаєві о 16 год. 51 хв. зі складанням його повного тексту 16 квітня 2021 року, по справі

за позовом

ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6

про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Миколаївської міської ради, у якій просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на 34/100 частки земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0009, загальною площею 0,0747га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належала на праві власності його батьку ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що за життя його батьку належала на праві власності 34/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 ), та відповідна частина земельної ділянки, що знаходилася за цією ж адресою, була виділена у його користування на підставі рішення народного суду Ленінського району міста Миколаєва від 27 вересня 1976 року.

В подальшому, у зв`язку з проведеними переобладнання та добудовами, здійсненими іншою співвласницею, на підставі ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва від 4 листопада 2003 року частки усіх співвласників домоволодіння були змінені з виділом у їх користування відповідних приміщень, споруд та будівель. Внаслідок чого за його батьком ОСОБА_7 було визнано право власності на 22/100 частки.

7 липня 2011 року одному із співвласників домоволодіння ОСОБА_3 видано державний акт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:010:0009, загальною площею 0,0747га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на право спільної сумісної власності усіх співвласників домоволодіння, в тому числі ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 .. При цьому частки співвласників у праві спільної власності не були визначені.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_7 помер, та після його смерті відкрилася спадщина, яку прийняв в порядку спадкування за законом лише він, як син померлого.

6 грудня 2017 року на ім`я позивача видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 22/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала на праві спільної часткової власності, реальний поділ якого проведено на підставі ухвали суду від 4 листопада 2003 року.

У видачі свідоцтва про право на спадщину на частину земельної ділянки за цією ж адресою відмовлено 7 грудня 2017 року на підставі постанови нотаріуса, з посиланням на відсутність визначення розміру частки, яка належала померлому спадкодавцю.

Посилаючись на такі обставини, та неможливість в іншому порядку визначити частку земельної ділянки, яка перейшла від померлого до його спадкоємця, позивач просив визнати за ним право власності на 34/100 частини, яка відповідає первісній частці спадкодавця у праві спільної часткової власності у домоволодінні, набутого в порядку перетворення особистої власності у право спільної часткової власності.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 грудня 2019 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , а також ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ..

Представник Миколаївської міської ради просив розглянути справу за його відсутністю, та зазначав про неналежність міськради як відповідача у справі.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 подали письмові пояснення, в якому зазначили, що на час отримання співвласниками житлового будинку права спільної сумісної власності на землю спадкодавцю ОСОБА_7 належало 22/100 частин житлового будинку, що є відповідною підставою для визнання права власності за його спадкоємцем лише на 22/100 частини земельної ділянки.

Відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подані окремі заяви про визнання ними позовних вимог, які пред`явлені ОСОБА_2 ..

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 квітня 2021 року позов задоволено частково, ухвалено про визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на 22/100 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Розподілені судові витрати. В задоволені позовних вимог, пред`явлених до Миколаївської міської ради відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що на час отримання права спільної сумісної власності співвласниками житлового будинку спадкодавцю належало 22/100 частини житлового будинку, а тому саме така частка відповідає його частці у праві спільної сумісної власності на землю, на час її перетворення на спільну часткову власність, і підстав для визнання за його спадкоємцем права власності на 34/100 частини земельної ділянки, яка є первісною часткою спадкодавця у праві спільної часткової власності на домоволодіння, не має.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та невірну оцінку встановлених обставин справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким його вимоги задовольнити.

На думку позивача, судом зроблено невірний висновок, що на час прийняття спадщини не має підстав для визнання за ним права власності на частку землі, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, у розмірі, який відповідає розміру первісної частки, що належала спадкодавцю у праві спільної часткової власності у домоволодінні на момент 1976 року, коли між співвласниками був визначений порядок користування земельною ділянкою, закріпленою за житловим будинком.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_9 , ОСОБА_5 вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання за ним права власності на частку у земельній ділянці, виходячи із розміру первісної частки у праві спільної часткової власності, що належала спадкодавцю, не має, оскільки ця частка була зменшена на час отримання співвласниками земельної ділянки на праві спільної сумісної власності, а тому на час перетворення права спільної сумісної власності на право часткової спільної власності на землю така частка відповідає 22/100 частинам у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною споруд та будівель.

З таким висновком суду першої інстанції погодитися неможна, так як він не відповідає як обставинам справи, так і нормам матеріального права.

З матеріалів справи та відповідних матеріалів інвентарної справи вбачається, що в 1938 році з ОСОБА_10 укладено договір забудови по АДРЕСА_3 , для чого йому, як забудовнику виділена земельна ділянка площею 697кв.м. для будівництва домоволодіння. По закінченню будівництва, домоволодіння 17серпня 1949 року зареєстровано на праві власності за ОСОБА_10 , а рішенням народного суду 3-ої Сталінської ділянки міста Миколаєва від 30 вересня 1955 року вказано домоволодіння поділено, та за ОСОБА_11 визнано право власності на 38/100 його частин, а за ОСОБА_10 62/100 частин.

Відтак, починаючи з 1955 року вказане домоволодіння належало двом співвласникам на праві спільної часткової власності.

У подальшому, кожний із двох співвласників поділив належні ним частки на дві різних, окремих частини, та провів їх відчуження шляхом укладення договорів купівлі-продажу або дарування. Внаслідок чого, станом на вересень 1976 року право спільної часткової власності належало чотирьом співвласникам, а саме: ОСОБА_12 20/100 частин, які нею набуті 12.01.1970 в порядку укладення договору купівлі-продажу; ОСОБА_7 34/100 частин, з яких 9/50 частин отримано ним 25.11.1975 в порядку спадкування за законом і 4/25 частин 9.01.1976 в порядку укладення договору дарування (т.1 а.с.8-10); ОСОБА_13 і ОСОБА_14 46/100 частин, набуті ними 16.04.1976 в порядку укладення договору купівлі-продажу.

Між співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_3 , які одночасно стали користувачами земельною ділянкою, загальною площею 776кв.м., яка закріплена за цією адресою, у відповідності до рішення народного суду Ленінського району міста Миколаєві від 27 вересня 1976 року визначено порядок користування ділянкою на підставі їх ідеальних часток, належних кожному із співвласників на праві спільної часткової власності у домоволодінні, в тому числі ОСОБА_7 у відповідності до належних йому 34/100 частин, з виділом у його фактичне користування земельної ділянки загальною площею 264кв.м. (т.1 а.с.26-27, 29-31).

18 січня 1977 року проведено упорядкування нумерації домоволодінь та перейменування вулиць, внаслідок чого домоволодінню АДРЕСА_4 , надана нова адреса АДРЕСА_5 (т.1 а.с.11), а у подальшому АДРЕСА_6 .

Потім співвласником ОСОБА_12 проведено ряд добудов у домоволодінні, внаслідок чого органом БТІ перераховані частки кожного із співвласників, і на підставі ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва від 4 листопада 2003 року затверджена між співвласниками та учасниками справи ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , та ОСОБА_13 мирова угода, яка ними укладена та підписана, відповідно до якої проведено реальний поділ домоволодіння по АДРЕСА_5 , та змінено частки у праві спільної часткової власності, внаслідок чого ОСОБА_7 стало належати 22/100 частин домоволодіння (т.1 а.с.12-13).

16 квітня 2008 року ОСОБА_12 здійснила відчуження своєї 36/100 частки в дар відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках, тобто кожному по 36/200 частин(т.1 а.с.128-131).

20 січня 2012 рок, на підставі рішення Миколаївської міської ради від 7 липня 2011 року, на ім`я одного із співвласників домоволодіння ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0747га, що розташована по АДРЕСА_6 , та належить на праві спільної сумісної власності поряд з іншими співвласниками: ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , з метою обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (т.1 а.с.19-20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, та після його смерті належне йому майно у порядку спадкування за законом прийняв позивач, як син померлого, якому 6 грудня 2017 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 22/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . У видачі свідоцтва на право на спадщину на частину земельної ділянки відмовлено, у зв`язку з неможливістю встановити розмір частки, який належав померлому (т.1 а.с.14-19).

Обґрунтовуючи такими обставинами свої позовні вимоги, ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на земельну ділянку в розмірі 34/100 частин, яка відповідає первісній частці померлого співвласника у праві спільної часткової власності на домоволодіння, та не може бути змінена з будь-яких інших підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 90 ЗК УРСР (в редакції 1970 року) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Згідно з частиною 1 статті 91 ЗК УРСР (в редакції 1970 року) особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок.

Відповідно до статті 120 ЗК України (в редакції на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій), статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника (землекористувача).

До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України (Законом України від 27 квітня 2007 року «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України») і згідно з нею, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Частина 4 статті 120 ЗК України передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними КЦС ВС у постанові від 9 грудня 2020 року по справі №642/3950/17 за аналогічних обставин.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині 4 статті 120 ЗК України особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником (законним користувачем) відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Частиною 1 статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності (законному користуванні - адже права постійних користувачів земельних ділянок підлягають судовому захисту нарівні з правами власника), здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

За аналогією, відповідно до частини 4 статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок слід брати до уваги цю угоду.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право власності на яку має особа слід виходити з розміру її частки, або частки спадкодавця у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

За обставинами справи колегією суддів встановлено, що спірна земельна ділянка на момент виникнення спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_2 ) між чотирма співвласниками перебувала у їхньому постійному спільному користуванні, для обслуговування якого вона виділялася компетентними державними органами. Цими співвласниками за рішенням суду визначено порядок користування такою земельною ділянкою між ними, який є обов`язковим для усіх співвласників та їх правонаступників.

Таким чином, враховуючи, що на момент виникнення спільної часткової власності на домоволодіння у спільному користуванні його співвласників знаходилася земельна ділянка, яка була виділена для обслуговування домоволодіння, та порядок користування якої ними же було визначено, у суду апеляційної інстанції не має підстав вважати, що з цього часу змінилися частки співвласників у праві на ту ж саму земельну ділянку, після надання її співвласникам на праві спільної сумісної власності.

Між тим цим обставинам судом першої інстанції належна оцінка надана не була, і тому при ухваленні рішення суд дійшов помилкового висновку щодо моменту виникнення права спільної часткової власності на домоволодіння та підстав набуття права власності на цю ж частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Отже, ОСОБА_7 , якому на час виникнення права спільної часткової власності на домоволодіння належало 34/100 його частин, незалежно від зміни цих часток при добудові інших споруд у домоволодінні іншим власником, мав право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідала розміру належної йому первісної частки на час виникнення права спільної сумісної власності на землю, та з огляду на визначення порядку користування цією ж земельною ділянкою до моменту виникнення права власності на неї.

Таке право перейшло і до його спадкоємця, позивача ОСОБА_2 ..

Як слідує із змісту роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. п. 5, 10, 23 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. За відсутності умов для одержання свідоцтва про право на спадщину, або у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину спадкоємець має право пред`явити вимоги про визнання права на спадщину у судовому порядку за правилами позовного провадження.

Отже, рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в частині визнання права власності на частку у земельній ділянці з порушенням норм матеріального права, а зроблені ним висновки в цій частині є такими, що не відповідають обставинам справи, слід скасувати з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, та ухвалити нове, яким ці вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Підстав для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, які пред`явлені до Миколаївської міської ради, немає, оскільки порушень цим органом при видачі державного акту на ім`я співвласників, не допущено, а визначення розміру часток у праві спільної часткової власності визначається за згодою сторін або у судовому порядку.

З наведених вище підстав та у відповідності до змісту статті 141 ЦПК України слід змінити судове рішення в частині розподілу судових витрат, стягнувши на користь позивача суму сплаченого ним судового збору по 192 грн. 10 коп. з кожного із відповідачів співвласників земельної ділянки.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 квітня 2021 року про часткове задоволення позову з визнанням права власності на 22/100 частин земельної ділянки та відповідний розподіл судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 34/100 частки земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0009, загальною площею 0,0747га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 судові витрати у розмірі по 192 грн. 10 коп. з кожного.

Рішення суду в частині відмови у позові до Миколаївської міської ради залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова С. Ю. Колосовський