Справа № 315/1619/20
Номер провадження № 2/315/57/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року м. Гуляйполе

Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Романько О.О.

за участі секретаря Денисенко Є.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Гуляйполе в залі судових засідань цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , подану через представника адвоката Пацалюка Радислава Володимировича, до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та трьох відсотків річних, -

ВСТАНОВИВ:

04.11.2020 року до суду звернулися ОСОБА_3 через свого представника адвоката Пацалюка Р.В. з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та трьох відсотків річних.

25.11.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання.

07.05.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 08.06.2021 року.

В позові посилалися на те, що 22 лютого 2017 року відповідач ОСОБА_4 отримав в борг у позивача ОСОБА_3 грошові кошти в іноземній валюті - доларах США в розмірі 1825 доларів США, зобов`язався повернути позивачу вказану суму в доларах США в строк до 01 листопада 2017 року. Також, 12 травня 2017 року відповідач ОСОБА_4 додатково отримав в борг у позивача ОСОБА_3 грошові кошти в іноземній валюті - доларах США в розмірі 1100 доларів США, зобов`язався повернути позивачу вказану суму в доларах США в строк до 01 листопада 2017 року. Всього відповідач отримав в борг 2925 доларів США, що підтверджується власноруч написаними та підписаними відповідачем розписками.

У встановлений строк відповідач своїх зобов`язань по договору позики не виконав, в період з 01 листопада 2020 року неодноразово обіцяв повернути борг, однак по теперішній час не повернув навіть частково, від спілкування ухиляється. Характер поведінки відповідача свідчить про його небажання повертати борг позивачу.

У боргових розписках від 22 лютого та 12 травня 2017 року зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України, правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 2925 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. Тому вважає, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 2925 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 02 листопада 2017 року до дня ухвалення судового рішення, що становить: 2925 доларів США х («X» днів прострочення на день ухвалення судового рішення) х 3 / 100 / 365.

Прохають стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2925 доларів США основного боргу та 3% річних станом на день ухвалення судового рішення.

05.05.2021 року до суду звернувся представник відповідача: адвокат Рябко Ю.М. з відзивом на позов, в якому посилався на те, що позов є необґрунтованим, незаконним, виходячи із наступного. Єдиним обґрунтуванням позову є дві розписки, начебто складені ОСОБА_5 , про його боргові зобов`язання перед ОСОБА_6 в іноземній валюті. Для задоволення потреб своєї сім`ї ОСОБА_4 займається фермерством і є головою ФГ «Вітри». Як пояснив ОСОБА_7 , ОСОБА_8 займається реалізацією посівного матеріалу та сільгоспхімії і дійсно ОСОБА_7 купував в останнього із відстрочкою платежу до збору врожаю посівний матеріал: насіння соняшника, за який Шингур в обумовлені строки з ОСОБА_8 розрахувався. З метою забезпечення гарантій майбутніх розрахунків ОСОБА_8 дійсно примушував ОСОБА_7 складати йому розписки боргового характеру в іноземній валюті, оскільки як пояснював ОСОБА_8 , посівний матеріал закуповується за кордоном і його вартість залежить від ринкового курсу долара. Однак як стверджує ОСОБА_7 , ніяких грошових коштів він від ОСОБА_8 не отримував.

Тобто, правова природа зазначених правовідносин не витікає із договорів позики, а є дещо іншою, оскільки вона не створює обов`язків зобов`язального характеру для його сторін, саме з приводу позики в іноземній валюті.

Звертає увагу, що надані ОСОБА_8 боргові розписки складені російською мовою і містять лише один підпис, що повністю виключає їх зміст як договорів позики. Підпису ОСОБА_8 , який би дійсно підтверджував факт укладення договорів позики та передачі ним відповідачу грошових коштів розписки не містять, як не містять дати отримання Шингуром грошових коштів, а отже цими розписками не підтверджено факту передачі ОСОБА_8 грошових коштів відповідачу ОСОБА_7 . Прохав позов залишити без задоволення (а.с.78-79).

07.05.2021 року до суду звернувся представник позивача: адвокат Пацалюк Р.В. з розрахунком 3% річних станом на 07.05.2021 року, відповідно до якого 3% річних становлять: 2925 доларів США х 1282 (кількість днів прострочення) х 3 / 100 / 365 = 308,20 доларів США (а.с.82).

В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 15.02.2021 року подав заяву про розгляд справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав (а.с.45).

В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 05.05.2021 року подав відзив на позов, в якому прохав відмовити у задоволенні позову (а.с.78-79), 07.05.2021 року подав клопотання про розгляд справи у його відсутність за участі його представника: адвоката Рябка Ю.М. (а.с.81).

В судовому засіданні представник позивача: адвокат Пацалюк Р.В. позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити, судові витрати прохав не стягувати з відповідача, суду пояснив, що 02.11.2017 року відповідач повинен був повернути позивачу кошти за договорами позики, і саме з цього дня у позивача виникло право вимоги, загальна сума боргу становить 2925 доларів США, 3% річних на час розгляду справи станом на 07.05.2021 року становлять 308,20 доларів США. Вважає, що дії відповідача направлені на порушення майнових прав його поручителя, оскільки розписки були написані власноруч відповідачем, що підтверджено обґрунтованими доказами, між сторонами ніяких відносин не було, позивач спілкувався з батьком відповідача і тому він позичив гроші відповідачу, так як довіряв його батьку, відзив відповідача вважає необґрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідача: адвокат Рябко Ю.М. заперечував проти задоволення позову, суду пояснив, що розписки складені російською мовою, в них немає підпису ОСОБА_9 , що не підтверджує передачу грошей. Стверджує, що ОСОБА_10 гроші не брав, а брав посівний матеріал, тому вважає, що розписки не є підтвердженням передачі грошей і сторона позивача не довела належними доказами цього факту, крім того, свідків передачі грошей також не було.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжя народився позивач ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 06.05.1998 року Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.59-60).

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Гуляйполе Запорізької області народився відповідач ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 17.06.2011 року Гуляйпільським РВ ГУМВС України в Запорізькій області (а.с.51-52).

Відповідач ОСОБА_4 є головою Фермерського господарства «Вітри», ідентифікаційний номер 24517908, що підтверджується відзивом на позов та копією свідоцтва про реєстрацію юридичної особи серії НОМЕР_3 від 15.07.2008 року (а.с.80).

22.02.2017 року між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_4 укладено письмовий договір позики, що підтверджується копією розписки від 22.02.2017 року (а.с.5).

Відповідно до умов договору позики від 22.02.2017 року відповідач ОСОБА_4 взяв в борг у ОСОБА_3 гроші в сумі 1825 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 01.11.2017 року (а.с.5).

Станом на 31.10.2020 року (дата подачі позову) та на час розгляду справи судом відповідач борг не повернув.

12.05.2017 року між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_4 укладено письмовий договір позики, що підтверджується копією розписки від 12.05.2017 року (а.с.6).

Відповідно до умов договору позики від 12.05.2017 року відповідач ОСОБА_4 взяв в борг у ОСОБА_3 гроші в сумі 1100 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 01.11.2017 року (а.с.6).

Станом на 31.10.2020 року (дата подачі позову) та на час розгляду справи судом відповідач борг не повернув.

Всього відповідач ОСОБА_4 отримав в борг у ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 2925 доларів США, що підтверджується розписками від 22.02.2017 року та 12.05.2017 року (а.с.5,6).

Позивачем надано суду розрахунок 3% річних, які розраховуються з урахуванням загального боргу у розмірі 2925 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорах для їх виконання, та станом на 07.05.2021 року становлять: 2925 доларів США х 1282 (кількість днів прострочення) х 3% / 100 / 365 = 308,20 доларів США.

Суд, задовольняючи позов в повному обсязі, виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1, ч.2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно доч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст.530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як позикодавець за договорами позики, укладеними 22.02.2017 року та 12.05.2017 року між ним та відповідачем у справі, з позовом до відповідача, як позичальника, з вимогою про стягнення заборгованості за договорами позики та 3% річних, оскільки строк виконання зобов`язання передбачений умовами договорів позики до 01.11.2017 року закінчився, а відповідач зобов`язання за договорами не виконав.

Суд доходить висновку, що договори позики від 22.02.2017 року та 12.05.2017 року укладено сторонами у відповідності до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, а тому вони вважаються укладеними з моменту написання відповідачем розписок від 22.02.2017 року та 12.05.2017 року, які складені на підтвердження укладення договорів позики та їх умов і факту передачі грошових сум позичальнику.

Таким чином, факт укладення між сторонами 22.02.2017 року та 12.05.2017 року договорів позики підтверджується належними та допустимими письмовими доказами: розписками відповідача від 22.02.2017 року та 12.05.2017 року, а тому суд вважає доведеним факт існування боргового зобов`язання відповідача перед позивачем, невиконаного в строк належним чином.

Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зазначене також узгоджується з правовою позицією наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також, засвідчуючи отримання певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Отже, суд вважає, що наявність оригіналів боргових розписок у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Така правова позиція повністю узгоджується з практикою Верховного Суду, висловленої у постанові від 02 березня 2020 року в справі № 355/1301/18.

Крім того, суд доходить висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті доларах США, чинне законодавство не містить. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки ст.625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18, крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №14-134цс18.

Так як вказаними договорами не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку боргу у гривні за офіційним курсом НБУ судом не вбачається.

Таким чином, суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача суми боргу за договорами позики від 22.02.2017 року та 12.05.2017 року та 3% річних саме в іноземній валюті.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку 3% річних, з яким погоджується суд, розмір 3% річних станом на 07.05.2021 року становить: 2925 доларів США х 1282 (кількість днів прострочення) х 3% / 100 / 365 = 308,20 доларів США.

За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказів того, що борг повернуто суду не надано, не доведено це і відповідачем, який відповідно до положень ст.81 ЦПК України повинен був надати докази щодо цього, отже сума боргу за договорами позики від 22.02.2017 року та 12.05.2017 року в межах заявлених вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому суд, вважає, що посилання відповідача на висновок ВС, який ним викладений у постанові від 08.10.2020 року по справі № 194/1126/18, не можуть бути враховані, оскільки зазначене рішення суду стосувалися конкретно визначених обставин за окремою цивільною справою, у якій досліджувався зміст відповідної розписки. У справі ж, що розглядається, судом були досліджені розписки в їх оригіналі та копіях, зі змісту яких вбачається, що сам відповідач зазначив природу правових відносин, яка склалася між сторонами вказавши, що він взяв кошти саме в борг, зазначив їх розмір та зобов`язувався їх повернути позивачу у визначені строки. Стороною відповідача не заперечувався сам факт складення таких розписок самим ОСОБА_4 та не спростовувалася справжність підпису останнього в них. При цьому суд вважає, що мова, якою складені розписки вирішального значення в даному випадку немає.

Факт примушування позивачем ОСОБА_4 скласти саме такі розписки, а не інші, зокрема щодо отримання посівного матеріалу, що також може бути визначений родовими ознаками, стороною відповідача не доведено і рахується судом як обраний спосіб захисту. Також, відповідачем стверджувалося, що він сплатив кошти ОСОБА_11 за отримане ним насіння соняшнику у зазначений в розписках період часу, але при цьому будь-яких платіжних документів щодо перерахування ним чи ФГ «Вітри» позивачу коштів суду не надано, тому доводи представника відповідача щодо іншої правової природи відносин між сторонами судом відкидаються. Додатково, суд звертає увагу на те, що саме відповідач вказує у своєму відзиві, що ОСОБА_3 займається реалізацією посівного матеріалу та сільгоспхімії, але будь-яких доказів такої діяльності за час розгляду справи судом не здобуто.

Отже, з урахуванням вищенаведеного та оцінки доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню: сума неповернутої грошової позики за договорами позики від 22.02.2017 року та 12.05.2017 року у розмірі 2925 доларів США та 3% річних в розмірі 308,20 доларів США.

Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

В зв`язку з відмовою сторони позивача від стягнення з відповідача судових витрат, суд залишає судові витрати за позивачем.

Керуючись ст. 2,4, 12, 13, 18-19, 27, 76-83, 141, 223, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 , подану через представника адвоката Пацалюка Радислава Володимировича, до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та трьох відсотків річних - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 , рнокпп НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , рнокпп НОМЕР_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок основного боргу - 2 925 (дві тисячі дев`ятсот двадцять п`ять) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_4 , рнокпп НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , рнокпп НОМЕР_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в якості трьох відсотків річних 308 (триста вісім) доларів США, 20 центів.

Судові витрати залишити за позивачем.

Повний текст рішення складено 17.06.2021 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Гуляйпільський районний суд Запорізької області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О. О. Романько