Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.06.2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особi:
головуючого суддi - Бедьо В.І.
з участю секретаря судових засідань - Пазяк С.М.
представник позивача - Дибець Р.В.
представник відповідача Ужгородської міської ради Данканич А.Е.
представник відповідача ОСОБА_1
ОСОБА_2 у вiдкpитому судовому засiданнi в м. Ужгороді в порядку загального позовного провадження спpаву за позовом Закарпатської спеціалізовної прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави, в особі органів, уповноважених здійснювати функції у спірних правовідносинах: Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, -
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2018 року Закарпатська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону звернулася до суду з позовом в інтересах держави в особі органів, уповноважених здійснювати функції у спірних правовідносинах: Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач ставить наступні вимоги: визнати недійсним та скасувати рішення Ужгородської міської ради від 15.10.2010 року № 1609 про затвердження проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та надання у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0852 га в районі АДРЕСА_1 , а також державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 083701, виданий на підставі вказаного рішення; витребувати земельну ділянку площею 0, 0852 га з кадастровим номером : 35:001:0105, що входить до складу земельної ділянки площею 18,47 га військового містечка № НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 на користь держави в особі Міністерства оборони України з незаконного володіння ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані доводами про те, що Ужгородська міська рада, приймаючи оскаржуване рішення №1609, вийшла за межі наданих їй повноважень та затвердила проект відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та надано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0852 га в районі АДРЕСА_1 , яка відноситься до земель оборони та є державною власністю, всупереч відсутності згоди Міністерства оборони України на вилучення вказаної земельної ділянки із її володіння.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 08.01.2019 року визначеного головуючим суддею Бедьо В.І.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.04.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.02.2020 року здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідач Ужгородська міська рада проти позовних вимог заперечила, подавши до суду відзив на позову заяву від 21.06.2019 року. Свою правову позицію обґрунтовує тим, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Мукачеве не є державним органом, а тому відсутні підстави для представництва їхніх інтересів в суді прокурором. Також вказує на те, що доводи прокурора відносно меж земельних ділянок ґрунтуються на припущеннях, в той час як доказів на підтвердження права користування земельною ділянкою з кадастровим номером : 35:001:0105 як і будь-яких інших правовстановлюючих документів на неї у позивачів немає. Так сторона відповідача вважає, що доводи прокурора про виділення земельної ділянки площею 0, 0852 га за рахунок ділянки, котра перебуває у постійному користуванні КЕВ м. Мукачеве, нічим документально не підтверджено, як і відсутні однозначні докази того, що вказана земельна ділянка накладається на межі земельної ділянки, що перебуває у користуванні КЕВ м. Мукачево. Крім того сторона відповідача вказує на те, що при зверненні до суду з позовом позивач не порушував питання про поновлення строку позовної давності, як і не подав доказів поважності причин пропуску звернення до суду, а тому слід застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки позивачем пропущено загальний строк позовної давності. Сторона відповідача вважає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази незаконності рішення, яке стало предметом цього спору.
Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 заперечила проти задоволення позовних вимог, виклавши свою правову позицію у письмовому клопотанні про визнання неналежними доказів по справі та застосування строків позовної давності від 03.02.2021 року. Так сторона відповідача вважає, що позивачем та прокуратурою зокрема не надано доказів порушення інтересів держави, як і не надано підстав для представництва прокуратурою позивачів по справі. Також звертає увагу на те, що на місцевості, де розміщена спірна земельна ділянка відсутні будь-які межові знаки, які чітко визначали б її зовнішні контури, земельна ділянка не огороджена, протягом тривалого часу засмічувалась, на ній відсутні будь-які ознаки використання, така розташована за межами території військової частини, яка належним чином огороджена та використовується для потреб охорони. Крім того представник відповідача вказує на пропуск позивачем строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав вимоги позову та просив задовольнити з підстав, викладених у змісті позовної заяви.
Представник відповідача Ужгородської міської ради Данканич А.Е. та представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_5 в судовому заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзивах на позов.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши зміст позовних вимог та надані сторонами письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

Рішенням Ужгородської міської ради від 15.10.2010 року № 1609 затверджено проект відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та надано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0852 га в районі АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення в подальшому ОСОБА_1 було видано державний акт серії ЯЛ № 083701 на право власності на земельну ділянку площею 0, 0852 га з кадастровим номером : 35:001:0105.
У грудні 2018 року Закарпатська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону звернулася до суду з позовом в інтересах держави в особі органів, уповноважених здійснювати функції у спірних правовідносинах: Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння оскільки вважають, що Ужгородська міська рада, приймаючи оскаржуване рішення №1609, вийшла за межі наданих їй повноважень.
Відповідачі по справі Ужгородська міська рада, ОСОБА_1 заперечують наявність підстав для представництва у даній справі прокуратурою, тому вважають його неналежним позивачем у справі.

Надавши правову оцінку доводам сторін з цього питання, суд виходить із наступного.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України.

Захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень.

З метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставою для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, КЕВ м. Мукачеве прокурор зазначав, що вказані особи знають про порушення інтересів держави, оскільки цей судовий спір є не першим, в якому прокурор подає позов в їх інтересах, проте до цього часу, ні Міністерство оборони України, ні КЕВ м. Мукачеве не вживали жодних самостійних заходів з метою відновлення законності та захисту прав держави. Також вказують на те, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Мукачеве просив прокуратуру виступити на захист його інтересів з метою повернення у його власність спірної земельної ділянки.
Відповідно до доданого до справи повідомлення №1/2520вих 18 від 21.11. 2018 року прокурор повідомив Міністерство оборони України, КЕВ м. Мукачеве у порядку, визначеному статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», про необхідність захисту прав держави та намір подати відповідний позов до суду.

Згідно доданого до справи листа № 2402 від 22.11. 2018 року ( с. 17) КЕВ м. Мукачеве просить прокуратуру виступити в його інтересах в спірних правовідносинах.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу відповідно до положення частини четвертої статті 56 ЦПК України.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (№ 12-194гс19), який суд вважає за необхідне застосувати у даній справі у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Отже, суд враховує, що Міністерство оборони України та КЕВ м. Мукачеве вже тривалий час знають про необхідність захисту прав держави, проте самостійно не вчинили всіх дій, для відновлення цих прав.

З цих підстав суд вважає обґрунтованим звернення прокуратури із даним позовом для захисту інтересів держави.

Щодо застосування позовної давності у спірних правовідносинах, про яке заявили обидва відповідачі по справі, суд виходить із наступного.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/18560/16 вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і ВеликоїПалати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів(відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Щодо законності прийняття рішення Ужгородської міської ради від 15.10.2010 року № 1609 про затвердження проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та надання у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0852 га в районі АДРЕСА_1 , суд встановив наступне.
Позивач по справі стверджує, що Ужгородська міська рада, приймаючи оскаржуване рішення №1609, вийшла за межі наданих їй повноважень та затвердила проект відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та надала у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0852 га в районі вул. Канальна, поз. 2, яка відноситься до земель оборони та є державною власністю, всупереч відсутності згоди Міністерства оборони України на вилучення вказаної земельної ділянки із її володіння.
На противагу доводам позивача відповідачі по справі не погоджуються з доводами прокурора відносно меж земельних ділянок, вважають, що такі ґрунтуються на припущеннях, в той час як доказів на підтвердження права користування земельною ділянкою з кадастровим номером :35:001:0105 як і будь-яких інших правовстановлюючих документів на неї у позивачів немає. Так сторона відповідача вважає, що доводи прокурора про виділення земельної ділянки площею 0, 0852 га за рахунок ділянки котра перебуває у постійному користуванні КЕВ м. Мукачеве нічим документально не підтверджено, як і відсутні однозначні докази того, що вказана земельна ділянка накладається на межі земельної ділянки, що перебуває у користуванні КЕВ м. Мукачеве.
Вказані доводи відповідачів однак спростовуються наданим стороною позивача в судовому засіданні Висновком експерта Науково-дослідного інституту судових експертиз Закарпатського відділення за результатами проведення комплексної земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи № 1056/1057 від 31.08.2020 року. Так вказаним висновком встановлено, що земельна ділянка відведена рішенням Ужгородського міськвиконкому від 09.01.1953 року № 001(державний акт № 1 від 04.05.1981 року) під розміщенням військової частини за адресою: АДРЕСА_2 відносилась до земель оборони. Земельна ділянка :35:001:0105 повністю накладається на землі надані у безстрокове користування Мукачівської КЕЧ для державних потреб, площа накладення становить 0, 0852 га.
Рішенням Ужгородської міської ради від 15.10.2010 року № 1609 про затвердження проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та надання у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0852 га в районі АДРЕСА_1 і порушення прав позивачів у такому випадку може відбуватися саме у зв`язку з реалізацією відповідачами своїх прав та обов`язків на спірну земельну ділянку.
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами другою та третьою статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За наведеними в позовній заяві доводами, передавши у приватну власність спірну земельну ділянку Ужгородська міська рада незаконно розпорядилася землями державної власності, які належать до земель оборони, за відсутності доказів відмови попереднього користувача від земельної ділянки, а також за відсутності підстав для переходу права землекористування.
Статтями 13, 41 Конституції України передбачено, що від імені Українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
Згідно із частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Частиною другою вказаної норми ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття рішення № 394/8678) визначено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади.
Особливості правового режиму земель оборони визначені статтею 77 ЗК України, за частинами першою та другою якої (станом на час прийняття спірного рішення Ради) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України; землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності.
Відповідне регулювання міститься також у статті 1 Закону України «Про використання земель оборони»(у відповідній редакції), за змістом якої землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, визнаються землями оборони. Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України (стаття 2 наведеного Закону).
Порядок використання земель оборони та особливості відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, встановлюються законом (частини четверта та п`ята статті 77 ЗК України).
За загальним правилом, наведеним у пункті 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття рішення № 394/8678) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.
За статтею 14 Закону України «Про Збройні Сили України» землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління. Вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі і земельних ділянок, за статтею 9 вказаного вище Закону відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.
Разом з тим за статтею 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»(в редакції, чинній на час прийняття спірного рішення) відчуження військового майна здійснюється МОУ через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті; рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням МОУ; порядок відчуження нерухомого майна визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 року № 1919 (в редакції, чинній на час прийняття рішення № 394/8678) затверджено Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил. До військового майна, яке може бути предметом відчуження, належать, зокрема, цілісні майнові комплекси, у тому числі військових містечок, будинки споруди та інше нерухоме майно, відчуженням військового майна є вилучення військового майна зі Збройних Сил України у результаті його реалізації через уповноважені підприємства (пункт 2 Положення); рішення про відчуження військового майна приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією МОУ погодженого з Мінекономіки переліку такого майна за формою згідно з додатком 1 (пункт 6 Положення); МОУ щороку узагальнює відомості про відчужене військове майно і до першого квітня року, що настає за звітним періодом, надсилає їх Кабінетові Міністрів України, Мінекономіки та уповноваженим підприємствам (організаціям) (пункт 22 Положення).
Відповідно до пунктів 15, 16, 19, 44, 45, 46, 48, 50 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 року № 483, за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою МОУ або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Своєчасне виявлення земель, що не використовуються, та надання відомостей про них покладається на заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, начальників управлінь центрального апарату МОУ, а також командирів військових частин - землекористувачів. Перелік земель, які пропонуються до передачі місцевим органам влади, Головне управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України погоджує з заступниками Міністра оборони України - командувачами видів Збройних Сил України, начальниками управлінь центрального апарату МОУ, командувачами військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, на території яких знаходиться земельна ділянка, і подає на затвердження Міністру оборони України. Оформлення передачі земель місцевим органам влади здійснюють землекористувачі спільно з квартирно-експлуатаційною частиною, відділенням морської інженерної служби Військово-Морських Сил України, на обліку яких знаходяться земельні ділянки, в порядку, встановленому ЗК України.
Станом на час винесення оскаржуваного рішення, яким передано у власність військове майно Закон України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» не містив регулювання щодо особливостей зміни правового режиму земельних ділянок, на яких розташовані реалізовані об`єкти нерухомого військового майна; натомість з 22 грудня 2011 року статтю 6 цього Закону доповнено частиною третьою, за якою відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення (частина перша статті 20 ЗК України). Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України (частина друга статті 20 ЗК України).
Натомість наведені вище спеціальні положення ЗК України та законодавства, яке регулює правовий режим військового майна у Збройних Силах України, на час винесення оскаржуваного рішення передбачали належність земельних ділянок до земель оборони фактично за їх суб`єктною ознакою - надання їх для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, що не узгоджується з наведеним у статті 19 ЗК України поділом земель України на категорії за основним цільовим призначенням.
Повноваження органів виконавчої влади у галузі земельних відносин визначено нормами глави 3 ЗК України. Статус та повноваження Кабінету Міністрів України як вищого органу в системі органів виконавчої влади (стаття 113 Конституції України) визначаються розділом VІ Конституції України, а також Законом України «Про Кабінет Міністрів України». Відповідно до частини другої статті 44 вказаного Закону Кабінет Міністрів України, зокрема, здійснює свої повноваження шляхом прийняття рішень на його засіданнях більшістю голосів загального складу Кабінету Міністрів України.
До повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин стаття 13 ЗК України відносить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Кабінет Міністрів України може розпоряджатися землями лише у випадках та в порядку, прямо передбачених законом: 1) у разі вилучення та надання у власність чи користування земельних ділянок державної власності (частина сьома статті 122, статті 149, 150 ЗК України); 2) у разі продажу земельних ділянок державної власності іноземним державам та юридичним особам (стаття 129 ЗК України).
Законами України «Про оборону України» (стаття 9) та «Про Збройні Сили України» (стаття 9) передбачено, що Кабінет Міністрів України встановлює порядок надання Збройним Силам України, іншим військовим формуванням у користування державного майна, в тому числі земельних ділянок, інших природних, енергетичних ресурсів тощо. Перелік повноважень Кабінету Міністрів України у галузі земельних відносин, закріплений статтею 13 ЗК України, не є вичерпним. До них належать повноваження із нормативно-правового регулювання земельних відносин у випадках, визначених законом; прийняття визначених законом індивідуально-правових актів у сфері земельних відносин; загальна виконавчо-розпорядча діяльність Кабінету Міністрів України як вищого органу в системі органів виконавчої влади (в тому числі й розпорядження землями державної власності).
МОУ забезпечує використання земельних ділянок державної власності, виділених для потреб Збройних Сил України. Закон України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» (стаття 2) передбачає, що МОУ, будучи центральним органом управління Збройних Сил України, здійснює управління військовим майном. Цим законом також встановлено, що відчуження військового майна здійснюється МОУ через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства і організації.
Відповідно до цих приписів, наведених у Законі України «Про оборону України» та Законі України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном.
Водночас підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.
За частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування.
Відомості щодо придбання житлового будинку, споруди тощо на спірній земельній ділянці відповідачем матеріали справи не містять .
Таким чином у даному випадку правовідносини, які виникли у зв`язку з передачею земельної ділянки, що належала Міністерству оборони України у приватну власність, належали до сфери діяльності Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин, оскільки вимагали здійснення Кабінетом Міністрів України розпорядження спірною земельною ділянкою, для набуття права на неї юридичною особою приватного права або фізичною особою.
До розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (пункт 12 розділу X«Перехідні положення» ЗК України зі змінами, внесеними згідно із Законом N3235-IV від 20 грудня 2005 року).
Щодо застосування і трактування норм права у правовідносинах стосовно: 1) переходу права на земельну ділянку у зв`язку з набуттям іншими особами права власності на частину будівель військового майна в контексті положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України; 2) визначення розміру таких земельних ділянок; 3) процедури автоматичного переходу права користування земельною ділянкою до власника об`єкта нерухомості, розташованої на ній, чи необхідності отримання відмови Кабінету Міністрів України від указаних земель з метою реалізації такого права; 4) процедури розпорядження земельними ділянками, які мають правовий режим земель оборони, у разі встановлення обставин неправомірного набуття іншими особами такої земельної ділянки; 5) визначення особи, на користь якої повинна витребовуватися спірна земельна ділянка.
Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку тільки в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
За підпунктами 72-75 пункту 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України № 406/2011 від 6 квітня 2011 року (зі змінами), МОУ веде облік об`єктів державної власності, які належать до сфери управління Міноборони України; утримує в належному стані та організовує експлуатацію об`єктів військового призначення; затверджує порядок списання військового майна; здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил.
За підпунктом 23 пункту 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671, МОУ забезпечує життєдіяльність Збройних Сил, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності, проведення ремонту та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил у межах коштів, передбачених державним бюджетом, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил; за підпунктами 105, 107 Положення МОУ здійснює в межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони; веде облік об`єктів державної власності, які належать до сфери управління Міноборони;
За змістом пунктів 1.1 -1.4 Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 року № 483, землі, які використовують Збройні Сили України, підлягають обов`язковому обліку, цільовому використанню і правильному утриманню. Облік земель повинен бути своєчасним, повним, достовірним і точним. Облік земель в органах квартирно-експлуатаційної служби ведеться з метою своєчасного забезпечення відповідних посадових осіб, органів квартирно-експлуатаційної служби, а також відповідних рад, в адміністративних межах яких знаходиться землекористувач, даними про наявність, рух і якісний стан земель, контролю за збереженістю, законністю, доцільністю й ефективністю використання земель, підготовки вихідних даних для складання облікових документів, установлених табелем термінових донесень будівельно-квартирних органів МОУ.
Таким чином, позивачі були зобов`язані здійснювати своєчасний, повний та достовірний контроль за обліком, цільовим використанням та збереженістю земель оборони.
Судом достеменно з`ясовано, що прокурор був обізнаний з оскаржуваним рішенням ще 08.05.2012 року, про що свідчить надана стороною позивача копія позовної заяви, з якою прокурор м. Ужгорода звертався в суд до Ужгородської міської ради , ОСОБА_1 та ін.гр. з вимогами про оскарження рішення Ужгородської міської ради № 1609 від 15.10.2010 року.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/18560/16 у постанові від 04.12. 2018 року зазначає, що як прокурор так і позивачі повинні були та не могли не бути обізнаними про здійснення фактичного використання спірної земельної ділянки новим набувачем реалізованого військового майна в силу придбання цього майна та виникнення у набувача права належним чином документально оформити своє землекористування, про невідповідність розміру наданої в оренду земельної ділянки дійсному розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування придбаних будівель, якщо таке мало місце, відповідно своєчасно звернувшись до суду за захистом порушеного права.
З цих підстав суд вважає, що в даному випадку позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строків позовної давності.
Положеннями ст.267 ЦПК України регламентовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З огляду на те, що стороною позивача не наведено причин поважності пропуску позовної давності, натомість матеріалами справи підтверджується, що станом на 2012 рік позивач був обізнаний про існування оскаржуваного рішення, що є предметом позову, відповідачам заявлено клопотання про застосування строків позовної давності у даній справі, суд відмовляє у позовних вимогах в повному обсязі.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Питання щодо стягнення сплаченого позивачем судового збору суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі cт. 14 Конституції України, cт. ст. 3,4, 5, 10, 12, 56, 76-81, 110, 257, 258,259, 263-265, 268,352,353 ЦПК України, ст. ст. 15, 16,256,257,261 ЦК України, ЗК України, ЗУ «Про прокуратуру», суд, -

УХВАЛИВ :
В задоволенні позову Закарпатської спеціалізовної прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави, в особі органів, уповноважених здійснювати функції у спірних правовідносинах: Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 14.06.2021 року.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду: В.І.Бедьо