Справа № 344/2096/21
Провадження № 2/344/2065/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Польської М.В.

секретаря судового засідання Осадци М.З.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача 1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду в режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Представник Акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» в лютому 2021 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором від 14.11.2005р.: інфляційних втрат за період з 08.02.2008р. по 03.12.2020р. в розмірі 196 393.84 грн. та 3 % річних за період з 03.11.2017р. по 03.11.2020р. у розмірі 3 249.26 доларів США, стягнення у рівних частках судового збору в сумі 4 331.88грн.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 14.11.2005р. між АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/0003/82/38562 на позику в сумі 14000 доларів США, під 15% річних, зі сплатою до 13.11.2012р. Відповідач 2 ОСОБА_3 виступив фінансовим поручителем за договором поруки б/н від 14.11.2005р. за кредитними зобов`язаннями відповідача 1. 08.02.2008р. був виданий виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно, належного позичальнику ОСОБА_2 та поручителю ОСОБА_3 , з метою погашення боргу перед кредитором. За даним виконавчим написом заборгованість станом на даний час так і не погашена. А тому, на підставі ст.625 ЦК України позивач просить позов задовольнити.

15.03.2021р. відповідач 1 подав відзив на позов, в якому вказав, що правонаступництво кредитора не підтверджено, код особи різний. Щодо виконавчого напису, то виконавче провадження по його виконанню закрите. Позивач не звертався в судовому порядку про стягнення заборгованості по кредитних зобов`язаннях які завершені у 2012 році, а тому слід застосувати позовну давність до вимог.

15.03.2021р. відповідач 2 подав відзив на позов та заяву про застосування строків позовної давності, в яких вказав, що порука припинена після трьох річного строку закінчення дії кредитного договору, тобто з 13.11.2015р.

05.04.2021р. подано відповідь на відзив.

14.04.2021р. відповідач 1 подав заперечення на відповідь на відзив.

26. 04.2021р. відповідач 2 подав заперечення на відповідь на відзив.

Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач 1 вимоги заперечив, просив відмовити у позові.

Відповідач 2 в судові засідання не з`явився,подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, скориставшись правом подання відзиву на позов та заперечення на відповідь на відзив.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу стягнення за ст.625 ЦК України нарахованої відповідачем 3% річних та інфляційних втрат на заборгованість за кредитним договором, солідарно з позичальника та поручителя.

14.11.2005р. між АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райфайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/0003/82/38562 на позику в сумі 14000 доларів США, під 15% річних, зі сплатою до 13.11.2012р. (а.с.14-18), які виконані зі сторони кредитора.

При цьому, не заслуговують на увагу суду доводи відповідачів про те, що правонаступництво кредитора не підтверджено належним чином перед позичальником та судом, а код юридичної особи різний, оскільки за долученим Статутом наявним в матеріалах справи (а.с.26-28) АППБ «Аваль» було перейменоване у 2006р. на ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», перейменоване у 2009р. в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в 2018р. в АТ «Райффайзен Банк Аваль», і за даними кредитного договору на реквізитах АППБ «Аваль» код ЄРДПОУ 14305909, такий ж код і на даний час у АТ «Райффайзен Банк Аваль».

08.02.2008р. був виданий виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно, належного позичальнику ОСОБА_2 та фінансовому/майновому поручителю ОСОБА_3 , з метою погашення боргу перед кредитором станом на 29.01.2008р. (а.с.20).

За даним виконавчим написом, як доводив позивач, заборгованість станом на час звернення до суду з даним позовом так і не погашена. Відповідачі ж зазначили, що виконавче провадження було закрите, і таке рішення про закриття не оскаржувалось кредитором, який також і не звертався до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Щодо цього слід зазначити, що виконавчий напис стосувався договору іпотеки, а тому не є належним доказом у даній справі, а саме виведення в ньому суми заборгованості за кредитним договором №014/0003/82/38562 від 14.11.2005р. станом на 29.01.2008р., не є предметом доведення підставності вимог позивачем.

Водночас, позивач як позичальник має право, а не обов`язок звертатися до суду про стягнення заборгованості, яка виникає як під час виконання умов договору, так і після закінчення строку дії договору, тільки предметом доведення є різні форми відповідальності фізичних осіб позичальника, поручителя чи іпотекодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов`язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток.

Відповідач 2 ОСОБА_3 виступив фінансовим поручителем за договором поруки б/н від 14.11.2005р. за кредитними зобов`язаннями відповідача 1, в солідарному порядку (а.с.19). А згідно п.4.1 даного договору порука припиняється якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання не пред`явить вимогу до поручителя за ч.4 ст.559 ЦК України. Жодних змін до договору поруки за вимогами п.4.2 сторони щодо зміни строків та умов виконання зобов`язань як встановлено судом сторони не підписували.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У зв`язку з наведеним, поручитель за вимогою банку повинен нести солідарну відповідальність.

Але, за вимогами ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції станом на 2012р. та 2015р.) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Аналогічно, дана норма в редакції на час звернення до суду вказує, що порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Показовою тут є постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 2-1283/11 від 21.03.2018 р.

Суд тут зробив висновок, що ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора та суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не має права.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань, застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки, необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, суд зробив висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців із часу настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, установленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинно бути погашено одноразовим платежем).

Отже, закінчення строку, установленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлено, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зважаючи на це, порука (за договором поруки з відповідачем 2) є припиненою з 14.11.2015р., а тому доводи в цій частині є необґрунтованими та позовна вимога до відповідача 2 в частині стягнення 3% річних, до задоволення не підлягає, як і не підлягає до задоволення вимога по стягнення інфляційних вимог до даного відповідача, про що буде зазначено нижче.

Що стосується стягнення 3% річних з відповідача 1 позичальника, то слід зазначити таке.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором поданого позивачем (а.с.6-8), борг за кредитом станом на 03.12.2020р. становить: прострочене тіло 12 417.47 доларів США, що еквівалентно 353 111.87грн. (за курсом 28.436 на 03.11.2020р.), по відсотках 25 639.21 доларів США, що еквівалентно 729 094.52грн., пеня 21 395.63 доларів США, що еквівалентно 608 42.11грн. Враховуючи дану заборгованість, позивачем нараховано 3 % річних за період з 03.11.2017р. по 03.11.2020р. у розмірі 3 249.26 доларів США.

Як вже зазначалось вище, строк дії договору закінчився 13.11.2012 року. Станом на цю дату - 13.11.2012 року, за поданим розрахунком, борг позичальника ОСОБА_2 складав: прострочене тіло 12 417.47 доларів США, по відсотках 10 636.49 доларів США (а.с.7), відповідач 1 не виконав свої зобов`язання за умовами договору, а позивач не звертався до суду щодо стягнення заборгованості ні даної, ні іншої по тілу та відсотках, і це підтверджено сторонами.

Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

Для правильного та однакового застосування ст. 625 ЦК необхідно проаналізувати, в яких випадках і правовідносинах слід її застосовувати та на яких підставах.

Стаття 625 ЦК розміщена в розд. І «Загальні положення про зобов`язання» кн. 5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими. Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тобто сума, яка розраховується на підставі ст. 625 ЦК повинна розраховуватись у валюті зобов`язання. Якщо порушене зобов`язання в гривні, то в гривні, якщо в долларах США, то в долларах США. Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями, про що неодноразово висловлювався Верховний Суд у постановах.

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані частиною 2 ст. 625 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17).

Разом з тим, у постанові від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 Великої Палати Верховного Суду (щодо спору за позовом банку до громадянин викладалась позиція про стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, а також штрафу (фіксованої частини та процентної складової) після спливу передбаченого договором строку кредитування, зокрема за наявності не підписаної умови договору позичальником про збільшення позовної давності, розглядаючи дану справу зробила такий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси банку забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст, про що вже неодноразово зазначено Верховним Судом.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з відповідача 1 слід стягнути в користь позивача нараховані за невиконання грошового зобов`язання по кредитному договорі 3% річних за період з 03.11.2017р. по 03.11.2020р., оскільки хоча й закінчився самий строк дії кредитного договору ще 03.11.2012 року, однак сторона відповідача 1 не спростувала факт невиконання грошових зобов`язань по договірних відносинах, а тому правомірною є вимога позивача про застосування наслідків прострочення такого зобов`язання позичальником-боржником в межах трьохрічного строку позовної давності, та саме такий спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, є законним.

Але, при врахуванні суми заборгованості, з якої позивач нараховує заборгованість, суд вважає визначити борг станом на день закінчення строку дії кредитного договору, згідно якого, як вже зазначено вище, сума заборгованості по тілу кредиту є без змін, однак відсотки становлять 10 636.49 доларів США, а не 25 639.21 доларів США. Тому, сума стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 3% річних за період з 03.11.2017р. по 03.11.2020р. буде складати 2 074.86 доларів США (12 417.47 доларів США+10 636.49 доларів США*3%*3 роки).

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету КМУ від 19.02.1993 року №15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Водночас, офіційний індекс інфляції це знецінення зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, тому долар США у борговому зобов`язанні індексації не підлягає (постанова ВСУ від 27 січня 2016р. у справі № 6-771цс15). Як висновок, з врахуванням кредитних зобов`язань саме у валюті, вимоги позову до відповідачів про стягнення інфляційних втрат за період 12 років є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), перебіг якої, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Строк може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК).

А за ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорів, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Водночас, заява відповідача 1 не може бути врахованан судом, оскільки заявлені вимоги щодо 3% річних, не виходять за межі трьохрічної позовної давності.

Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 1 заборгованості за кредитним договором є обгрунтованою частково щодо стягнення 3% річних, щодо інших вимог у задоволенні позову до ОСОБА_2 слід відмовити.

Щодо відповідача 2, то у задоволенні вимог слід відмовити щодо нього повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, з відповідача 1 також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати, в межах задоволених вимог судом.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 192, 526, 527, 533, 546, 554, 611, 612, 1050, 1054; 16, 20 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81,128, 141, 247 ЦПК України, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , в користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» місцезнаходження якого: м.Київ, вул.Лєскова, буд.9, 01011, (), 3 % річних нараховані за невиконання грошового зобов`язання по кредитному договорі №014/0003/82/38562 від 14.11.2005р., за період з 03.11.2017р. по 03.11.2020р., у розмірі 2 074.86 доларів США (дві тисячі сімдесят чотири долари США 86 центів).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , в користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» місцезнаходження якого: м.Київ, вул.Лєскова, буд.9, 01011, (), судовий збір у розмірі 2102 грн.(дві тисячі сто дві гривні).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (а після чого, безпосередньо до апеляційного суду).

Повний текст рішення виготовлено 18.06.2021р.

Суддя М.В. Польська