Провадження №2/521/1613/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючий суддя - Плавич І.В.,

секретар судового засідання - Дукіна Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, поділ майна,

УСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, поділ майна.

У обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач ОСОБА_1 пояснювала, що з 2006 року проживає однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу. У вказаний період сторонами було здійснено ремонт і облаштування жилого будинку індивідуального житлового фонду АДРЕСА_1 та в подальшому зареєстроване право власності на майно.

У сторін виникло питання поділу спільного майна, однак відповідач ОСОБА_2 заперечує наявність майнових прав ОСОБА_1 на відповідний будинок, вважаючи нерухомість особистою власністю.

Оскільки в позасудовому порядку дійти порозуміння сторонам не вдалося, ОСОБА_1 звернулась з позовом до суд, в якому просила: встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_2 з 2006 року до теперішнього часу, здійснити поділ спільного майна та виділити у власність ОСОБА_1 41/100 частку житлового будинку загальною площею 53,8кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також виділити у власність ОСОБА_2 40/100 частку житлового будинку загальною площею 53,8кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Цивільна справа вже розглядалась судом. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2018 року позов задоволено, установлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю у період з 2006 року до теперішнього часу; визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 41/100 частці житлового будинку загальною площею 53,8кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 17 грудня 2020 року за заявою відповідача ОСОБА_2 заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

При новому розгляді справи ОСОБА_1 не змінювала предмет або підстави позову.

Відповідач ОСОБА_2 скористався відповідним процесуальним правом та подав суду відзив на позов. Заперечуючи проти позову відповідач, зокрема, посилався на безпідставність тверджень про проживання сторін однією сім`єю з 2006 року. ОСОБА_2 також зазначав про необґрунтованість визнання житлового будинку загальною площею 53,8кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 скористалась відповідним процесуальним правом та надала суду відповідь на відзив. Заперечуючи проти доводів відповідача, позивач наводила, зокрема, що у фактичних шлюбних стосунках сторони знаходяться вже 15 років та спірне, на думку позивача, нерухоме майно було істотно поліпшено спільними зусиллями та за сумісні кошти.

Представник позивача ОСОБА_1 у відкрите судове засідання з`явилась, заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 у відкрите судове засідання з`явився, заявлені вимоги не визнав, просив суд у позові відмовити повністю.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, - суд доходить наступного висновку.

Під час розгляду справи суд установив, що згідно зі свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 , виданим 29 грудня 2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, власником 81/100 ідеальної частки домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Майнові права набувача належним чином зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою №100408077 від 16 жовтня 2017 року.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилалась на показання свідків - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які були попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, приведені до присяги у встановленому законом порядку та допитані в судовому засіданні.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог, суд звертає увагу на наступне.

Як визначають частини 2, 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 2 статті 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Однак, як встановлює стаття 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Вирішуючи питання про наявність підстав для встановлення факту проживання жінки та чоловіка без шлюбу суду необхідно з`ясувати характер таких відносин між сторонами, що повинно ґрунтуватись на сукупності належних, допустимих та достатніх доказів.

Згідно з правовим висновком, наведеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Разом з тим, Верховний Суд зазначив, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом певного періоду коштів на рахунок позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Аналогічні правові висновки сформульовані в постановах Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі №6-148цс12, та від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц.

Як випливає з мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі №1-8/99 від 03 червня 1999 року, обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Але при розгляді справи стороною позивача не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів проживання сторін однією сім`єю з 2006 року.

У зв`язку з висновком суду про відсутність підстав для встановлення відповідного факту, суд не вбачає підстав для задоволення й пов`язаної з цим вимоги позивача про поділ спільного майна за правилами статті 74 СК України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

За загальним правилом кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30).

Отже перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, установивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд дійшов висновку про відмову в позові.

Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою в позові суд покладає судові витрати на позивача.

Керуючись статтями 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, пунктами 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, поділ майна - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду або через Малиновський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дату складення повного судового рішення 11 червня 2021 року.

Повні відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини 5 статті 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя: І.В. Плавич