Справа№592/4398/21
Провадження №2/592/1323/21

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м.Суми

Ковпаківський районний суд міста Суми у складі головуючого судді Корольової Г.Ю., за участю секретаря судового засідання Панасовської В.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника третьої особи Черненко С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю,

У С Т А Н О В И В:
13.04.2021 року позивач звернулася до суду з позовом і вимоги обґрунтовує тим, що з 29.08.2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 13.01.2011 року шлюб між ними було розірвано. З моменту розлучення відповідач майже не цікавився життям своєї дитини, а останніх 8 років взагалі втратив з нею взаємозв`язок як батько з донькою. Відповідач працює у військовій частині НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , що передбачає подобове знаходження його на роботі, а тому унеможливлює знаходитись поряд з дитиною та піклуватись про неї. Позивач також офіційно працює та має постійний дохід. Однак, на відміну від відповідача, має нормований робочий час, а тому має більше можливостей знаходитись поряд з донькою ОСОБА_5 та піклуватись про неї, забезпечивши їй достатній рівень життя. Більше того, позивач займається підприємницькою діяльністю, а тому має в будь-який момент відлучитись з роботи чи взяти відпустку. Так, батьки позивача: мати - ОСОБА_6 та батько - ОСОБА_7 перебувають у Німеччині та мають там постійне місце проживання. Для дитини вони є рідними бабусею та дідусем, яких дівчинка дуже давно не бачила, а тому хоче їх відвідати, однак відповідач всіляко перешкоджає позивачу та не дає такого дозволу. Позивач вже навідувалася до батьків, однак вимушена була робити це без участі дитинні за відсутності дозволу від відповідача. На теперішній час доньці 12 років, однак навіть маючи закордонний паспорт, вона жодного разу не була за кордоном. Відповідач пропонував позивачу сплатити йому грошові кошти для того, щоб він надав дозвіл на виїзд дитини до Німеччини до бабусі та дідуся, однак позивач не погодилася, оскільки сума озвучена відповідачем знаходиться поза межами її можливостей. Тому позивач просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою суду від 19.04.2021 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з зазначених в позові підстав та просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 повідомлявся про час та місце розгляду справи,однак до суду не з`явився, про причини своєї неявки суд не сповістив, відзив на позовну заяву, письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову не надав.

Представник третьої особи Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала, при цьому зазначила, що з метою всебічного та об`єктивного розгляду питання визначення місця проживання малолітньої дитини, спеціалістом Управління на адресу проживання ОСОБА_3 направлявся лист із запрошенням до Управління для проведення бесіди. Станом на 01.06.2021 року ОСОБА_3 до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради не приходив та не телефонував.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, дослідивши докази по справі, дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що з 29.08.2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який

рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 13.01.2011 року розірвано (а.с.6)
Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5)
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_5 проживають за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.
Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.
Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину.
Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Отже, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Частинами 1, 2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).
При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Згідно висновку про визначення місця проживання дитини від 01.06.2021 року №1167/27.1-26 Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради вбачається, що за місцем фактичного проживання дитини позивачем створені всі належні умови для проживання, розвитку, відпочинку дочки. Станом на 01.06.2021 року до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради не надходило заяв від ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання дитини разом з ним. Тому Управління вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю (а.с.52-53)
Таким чином, суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, керуючись положеннями Конвенції про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дитини, уваги і турботи батьків, розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, а також ураховуючи особливу прихильність, бажання та фактичне місце проживання доньки з матір`ю, суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову у розмірі 908,00 грн.
Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - задовольнити.
Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем її реєстрації: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн 00 коп.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи через Ковпаківський районний суд м. Суми протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Відповідач - ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .
Третя особа - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, м.Суми, вул.Харківська, 35, .

Суддя Г.Ю. Корольова