Справа № 464/4327/18
пр.№ 2/464/497/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.06.2021 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

суддя Тімченко О.В.

секретар судового засідання Дзьобан Н.С.

справа № 464/4327/18

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5

відповідач Львівська міська рада

відповідач Галицька районна адміністрація Львівської міської ради

відповідач Відділ приватизації Галицького району м.Львова

третя особа Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування

вимоги: визнання частково незаконними розпорядження, рішення та свідоцтва про право власності на квартиру та зобов`язання до вчинення дій

представники учасників справи:

представник позивача - адвокат Мацієвська А.І.

представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ситник С.Р.

представник відповідача Галицької районної адміністрації - Мартин О.В., Яремко О.Р., Ковалишин Н.О. , Школяр О.В.

представник відповідача Львівська міська рада Тарасович О.І.

представник третьої особи Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування Зуєв Я.М.

Обставини справи

Позивач у серпні 2018 року звернулась до суду з позовом, в якому просить: визнати частково незаконними розпорядження № 891 від 17 вересня 1999 року Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, розпорядження № 491 від 17 вересня 1999 року міського голови м.Львова та свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідачів включити її до числа осіб, яким спірна квартира була передана у спільну сумісну власність. Покликається, що з квітня 1998 року постійно проживала у даній квартирі і як член сім`ї ОСОБА_8 мала право прийняти участь у приватизації даної квартири нарівні з наймачем даної квартири. Одночасно просить поновити строк позовної давності, який пропущений з поважної причини, оскільки лише в червні 2018 року довідалася про порушення свого права.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Ухвалою суду від 27 серпня 2018 року позов прийнято до розгляду з відкриттям провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначенням у підготовче засідання.

Відповідач Галицька районна адміністрація просить відмовити у задоволенні позову з покликанням, що позивачем жодними доказами не обґрунтовано постійне проживання у квартирі на момент приватизації. Учиняючи дії щодо приватизації квартири, орган приватизації діяв у межах повноважень та відповідно до вимог чинного на той момент законодавства. Заявляє про застосування строку позовної давності, оскільки приватизацію квартири здійснено ще у 1999 році та позивач могла довідатися про її порушене право. Указане викладено у відзиві на позов.

Представником відповідача ОСОБА_2 подано відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, що позивач не проживала у спірній квартирі на момент приватизації, докази в підтвердження такого факту відсутні. Заявляє про застосування строку позовної давності, так як позивач з 1999 року мала можливість довідатись про порушення, на її думку, свого права.

У відповіді на відзив позивач вказує, що завжди виховувалася своєю бабусею ОСОБА_2 та дідусем ОСОБА_3 , проживала з ними, починаючи з досягнення дев`ятимісячного віку. Після одруження у жовтні 2015 року продовжила проживати у спірній квартирі, звідки у червні 2018 року ОСОБА_3 фактично вигнав.

Ухвалою суду від 11 грудня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, задоволено клопотання сторін про допит свідків.

При розгляді справи у судових засіданнях:

позивач з представником позов підтримали та просять задоволити;

відповідач ОСОБА_5 , а також представники відповідачів Школяр О..В. та Ситник С.Р. позовні вимоги заперечили згідно із поданими відзивами на позов.

Інші особи, які беруть участь у справі, будучи повідомленими, до суду не з`явилися, жодних клопотань не подали, що не є перешкодою для розгляду справи.

У зв`язку із неявкою в судове засіданні 26 травня 2021 року всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Мотиви та висновки суду

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На виконання Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 891 від 17 вересня 1999 року про передачу у власність громадянам квартир (будинків) згідно з додатком, затвердженим розпорядженням міського голови м.Львова від 17 вересня 1999 року за № 491, передано у спільну сумісну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1 . Заяву про передачу квартири у спільну сумісну власність подано від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 та ОСОБА_4 та на їх ім`я.

Свідоцтво про право власності на квартиру видано Виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 17 вересня 1999 року за № Г-21696.

Розглядаючи заявлені позовні вимоги, суд дійшов наступного висновку.

У ч.3 ст.9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст.ст.1, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», чинного на час виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Така ж вимога зазначена в п.5 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, яке було дійсним на час приватизації, затвердженого наказом № 56 від 15 вересня 1992 року Державного комітету України по житлово-комунальному господарству, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Згідно із п.п.20, 21 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду.

За приписами Відповідно до вимог статті 17 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Позивач ОСОБА_12 (дошлюбне прізвище ОСОБА_13 ) народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та на час приватизації спірної квартири була малолітньою (3 роки).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 07 лютого 1997 року у справі № 2-349/1997 з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м.Львова від 27 березня 1997 року про виправлення описки та ухвали Львівського обласного суду від 19 травня 1997 року, яке набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню, виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ОСОБА_11 разом з неповнолітньою дочкою з квартири АДРЕСА_2 у надану квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_14 виселено без надання іншого жилого приміщення. Докази проживання позивача разом з батьком ОСОБА_14 матеріали справи не містять.

Згідно із довідкою про склад сім`ї, яка надавалась для приватизації, матір малолітньої позивача ОСОБА_8 зареєстрована (прописана) у спірній квартирі з 01 вересня 1998 року. Позивача у спірній квартирі зареєстровано (прописано) 04 жовтня 2005 року, про що свідчить довідка з місця проживання житлового органу ЛКП «Під Зуброю» від 18 червня 2018 року за № 1495.

Наведене свідчить, що постійним місцем проживання та реєстрації (прописки) матері позивача ОСОБА_8 було спірне житлове приміщення, яке відповідно до вимог статті 17 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено як і місце проживання малолітньої особи, в даному випадку позивача по справі. Сам факт відсутності реєстрації (прописки) малолітньої дитини не має правового значення, адже досить наявності їх права на проживання в ній разом з матір`ю, яка там зареєстрована (прописана).

З огляду на викладене, приватизація спірної квартири проведена без урахування норм законодавства та порушено права позивача на отримання житла у власність.

Надані суду письмові докази, а також показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 щодо тимчасового проживання матері позивача за різними адресам за встановлених вище обставин не спростовує даний висновок суду, адже право самої матері позивача ОСОБА_8 на приватизацію квартири не оспорюється.

Розглядаючи заяву про застосування строку позовної давності, суд дійшов наступного переконання.

Відповідно до ст.ст.71, 75, 76, 80 ЦК УРСР чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.256, 257, 261 ч.1 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.ст.12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

За приписами ч.4 ст.261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.4 ст.10 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Тому для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Суд критично ставиться до даних тверджень позивача та не вбачає підстав для поновлення строку позовної давності, з огляду на наступне.

Позивач покликається, що про порушення свого прав дізналась у червні 2018 року, хоча стала повнолітньою у 2014 році. Позивач сама стверджує, що узгоджується із дослідженими доказами у справі, усе своє свідоме життя проживала за спірною адресою, в тому числі до повноліття.

З наведеного випливає, що позивач мала об`єктивну можливість ознайомитися із правовстановлюючими документами на квартиру і як наслідок мала можливість дізнатись про факт приватизації квартири без її участі, оскільки обставин, які б унеможливлювали отримання необхідної інформації щодо правого стану квартира, не встановлено; повинна була сплачувати за житлово-комунальні послуги, про що отримувала довідки про нарахування із зазначеними даними.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачка мала реальну можливість після виповнення нею 18 років довідатися про порушення свого права на приватизацію квартири, однак не зробила цього через власне недбальство.

Із врахуванням викладених вище обставин, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу як окремо, так і в їх сукупності, враховуючи заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, суд вважає, що вимоги позивача про визнання частково незаконними розпорядження, рішення та свідоцтва про право власності на квартиру та зобов`язання до вчинення дій не підлягають до задоволення.

Зроблений вище висновок суду також узгоджується з ч.ч.4, 5 ст.267 ЦК України, згідно з якими сплив позовної давності без поважних причин на її пропущення є підставою для відмови в позові.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні. Інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Судові витрати

У зв`язку із відмовою в позові судові витрати до відшкодування позивачу не підлягають (ст.141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити в задоволенні позову.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору залишити по понесеним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Апеляційна скарга подається з урахуванням Перехідних положень ЦПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, АДРЕСА_3

відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП невідомий, АДРЕСА_3

відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП невідомий, АДРЕСА_3

відповідач ОСОБА_17 , РНОКПП невідомий, АДРЕСА_3

відповідач Львівська міська рада, код за , м.Львів, пл.Ринок, 1

відповідач Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, код за , м.Львів, вул.Фереца Ліста, 1

відповідач Відділ приватизації Галицького району м.Львова, код за , м.Львів, вул.Грушевського, 16

третя особа Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, код за , м.Львів, пр.Червоної Калини, 66

Повне судове рішення складено 04 червня 2021 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя О.В.Тімченко