Номер провадження: 22-ц/813/5312/21
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді - Гірняк Л.А.,

Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

Представника відповідача - ОСОБА_15 (пред-к ОСОБА_1 )

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору удаваним, недійсним та відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

ПРОЦЕДУРА:

У грудні 2015 року до ОСОБА_2 звернулась з позовом, який вподальшому уточнила та просила:

- визнати удаваним Договір купівлі-продажу від 10.07.2001 року, посвідчений 10 липня 2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою H.A. за реєстровим № 9375, який було укладено в якості забезпечення зобов`язання як договір застави (іпотеки);

-визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 10.07.2001 року, посвідчений 10 липня 2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою H.A. за реєстровим № 9375;

-стягнути з ОСОБА_1 відшкодування вартості 0,5425 частини будинку, яка становить 8 811 884,90 грн, що еквівалентно 325 500,00 доларів США за курсом НБУ на дату подання позову;

-стягнути з відповідачів судовий збір в розмірі 10 219,60 грн за подання позовної заяви та апеляційної скарги.?

Зазначила, що 10.07.2001р року між її батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходився у АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 свідомо, в порушення вимог ст.ст.17, 18 ЗУ «Про охорону дитинства», без дозволу органів опіки і піклування уклав зазначений договір купівлі-продажу, чим порушив її правона проживання.

На момент подачі позовної заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 померли.

Вимоги обгрутовавала тим, що 13.11.1992 року ОСОБА_4 набув право власності на будинок, який знаходився у АДРЕСА_1 .

З 09.05.1996 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

10.07.2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу вищевказаного будинку, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за зареєстрованим номером 9375.

28.12.2001 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за зареєстрованим номером 19849.

28.02.2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М.. за зареєстрованим номером 3742.

27.01.2009 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М.. за зареєстрованим номером 635.

Позивачка вважає, що вона є спадкоємицею та має право звернутись до суду за хистом своїх прав шляхом пред`явлення вимог про визнання недійсними правочинів, укладених спадкоємцем та витребування такого майна з чужого незаконного володіння виходячи з того, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначає, що за спірним договором від 10.07.2001 року вона є заставодавець, а ОСОБА_5 є заставодержатель, оскільки у тексті рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19.12.2013 року по справі №521/13412/13-ц зазначається, що «в якості забезпечення боргових зобов`язань» 10.07.2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу вищевказаного будинку. У рішенні також зазначено, що договір повинен бути анульований після повернення ОСОБА_4 суми боргу. Учасниками вказаної справи були ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та КС «Кредитінвест».

Позивачка посилається на те, що з часу укладання договору від 10.07.2001р. до 2005 року ніхто не ставив питання про виселення її та її матері ОСОБА_3 , а тому вважає, що вказані обставини свідчать про відсутність волі сторін на укладання договору купівлі-продажу. Також позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу укладений як забезпечення виконання зобов`язання, а тому є удаваним правочином, виходячи з норм статті 58 ЦК УРСР, правовими наслідками якого є укладення прихованого договору застави (іпотеки). Знову ж таки позивач посилається на ст. 17 та ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» в редакції, яка була чинна на момент укладення договору та вважає, що оскаржуваний договір був укладений батьками всупереч приписами законодавства, а саме без дозволу органу опіки і піклування.

Також позивачка зазначала, що так як спірний будинок реконструйовано витребування майна фактично не можливе, а тому згідно ст.1213 ЦК просить відшкодувати його вартість в сумі 8 811 884,90 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.03.2018 рокуприйнято до провадження про зміну предмету позову. Замінено неналежних відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на належного відповідача ОСОБА_3 (а.с.154, Т.1).

12.04.20218 року ОСОБА_1 надала до суду заперечення на заяву про зміну предмету позову та просила відмовити в позові ОСОБА_2 посилаючись на те, що позивачка не навела жодного реального доводу, не довела факту укладання договору застави будинку та не надала жодного лдоказу щоб підтвердити удаваність договору купівлі-продажу будинку від 10.07.2001 року (а.с.162-168, Т.1).

21.05.2018 року ОСОБА_2 надала до районного суду відповідь на заперечення ОСОБА_1 в яких зазначила, що продавцем майна, що у спільній сумісній власності, є всі співвласники такого майна, а тому вимоги про визнання удаваним та недійсним договору заявлені саме до ОСОБА_3 (а.с.190-193, Т.1).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору удаваним, недійсним та відшкодування шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом матеріального та процесуального права, просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 липня 2019 року у справі скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

З клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались.

В силу ч.2 ст. 372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутності.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) СТОРІН:

Заявник в апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржене рішення незаконним і таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки суд неналежним чином дослідив та надав оцінку доказам, що вплинуло на об`єктивне встановлення дійсних обставин справи і призвело до ухвалення неправомірного рішення, яке підлягає скасуванню.

Зокрема посилається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали оскаржений договір з намірами забезпечити виконання ОСОБА_4 взятих на себе грошових зобов`язань перед ОСОБА_5 , а не з наміром продати-придбати житловий будинок, що свідчить про удаваність оскарженого правочину.

В свою чергу заявниця зазначає, що на час укладення оскаржуваного договору вона була прописана і фактично проживала в спірному будинку, який був для неї єдиним житлом, вона та її батьки не мали, і в силу ст. 101 ЦК УРСР, не могли мати іншого житла крім спірного будинку.

Посилається на ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» в редакції від 26.04.2001 року, яка була чинною на дату укладення оскаржуваного договору, відповідно по якої батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Зазначає, що незаконне позбавлення її права на користування житлом своїх батьків фактично поставило під загрозу її фізичне існування, життя та здоров`я. Внаслідок укладення оскаржуваного договору вона фактично опинилась на вулиці без достатніх засобів існування, соціального захисту та доступу до інших особистих прав, і змушена була шукати притулку.

14.11.2020 року до апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вони просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а судове рішення без змін посилаючись на те, що апелянта невірно трактує висновок суду першої інстанції, а саме судом зазначається відсутність доказів відносно спірного майна - частки спірного житлового будинку у розмірі 0,5425 (54,25%).

В матеріалах відсутні будь - які докази, того, що ОСОБА_2 після смерті батька успадкувала частку спірного житлового будинку у розмірі 0, 5425(54, 25 %), тобто відсутнє право позивача на спірне майно та її вимоги є безпідставними.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ:

Матеріалами справи встановлено, що 10.07.2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 149,3 кв.м, який знаходився у АДРЕСА_1 , договір посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за зареєстрованим номером 9375.

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 30.07.1996 року вбачається, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 Никозия , Тиопитис Кью , Кипр (батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_3 ) (а.с.32).

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано за рішенням суду у 2007 року, а відповідно до карток прописки , станом на 2009 року, ОСОБА_3 разом з донькою - ОСОБА_14 , були зареєстровані з 08.04.2009 року за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.76-77).

Згідно матеріалів справи позивач ОСОБА_4 була зареєстрована у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , але право власності на вказаний будинок не мала.

28.12.2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

28.02.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

27.01.2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу, згідно якого ОСОБА_1 придбала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 537,9 кв.м. У відповідності до умов договору вартість майна склала 343 660,00 гривень.

15.12.2011 року замість договору купівлі - продажу від 27.01.2009 р., після проведення реконструкції з розширенням, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок загальною площею 852,0 кв.м.

Судом встановлено, що 09.05.1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб.

ОСОБА_4 є рідним батьком позивача ОСОБА_2 ,.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, доказів вступу у спадщину позивачка після смерті батька - суду не надала.

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення сторін, які з`явились, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з відсутності належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження позову.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 82 ЦПК України постанова по справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 58 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", чинної на час виникнення правовідносин між сторонами, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь.

Відповідно до ст.224 ЦК України 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.227 ЦК України 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до вимог ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями ч.ч.4, 5 ст.177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Окрім того відповідно до ст.77 Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року - за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей. Відповідно до даної статті батьки і діти, можуть бути самостійними власниками майна, тобто встановлюється режим індивідуальної власності батьків і дітей або режим права власності кожного члена сім`ї не залежно від того чи проживають вони спільно та підкреслюється роздільність власності батьків і дітей.

Згідно з положеннями ч.ч. 3,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Враховуючи, що на момент пред`явдення позову, в грудні 2015 року ОСОБА_2 виповнилось 19 років, посилання на порушення її прав, як неповнолітньої, є безпідставними, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367,368,374,375,379,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02.06 .2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда

Т.В.Цюра