ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року

м.Суми

Справа №591/1371/19

Номер провадження 22-ц/816/737/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Регіональний офіс водних ресурсів у Сумській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів у Сумській області на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 лютого 2021року в складі судді Клименко А.Я., ухваленого в м. Суми,

в с т а н о в и в:

В березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Регіонального офісу водних ресурсів у Сумській області, в якому просила суд визнати протиправним та скасувати наказ начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Сумській області № 30-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 » від 29 січня 2019 року. Поновити її з дати звільнення на роботі на посаді начальника відділу використання водних ресурсів, моніторингу вод та техногенно екологічної безпеки, і в цій частині допустити судове рішення до негайного виконання. Стягнути з Регіонального офісу водних ресурсів у Сумській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2019 по день прийняття судом рішення про поновлення її на роботі.

В травні 2019 року позивач уточнила свої позовні вимоги до Регіонального офісу водних ресурсів у Сумській області і просила суд зобов`язати надати їй роботу, яку вона може виконувати відповідно до її фаху згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України та стягнути її користь середній заробіток за період з 01.02.2019 по 30.04.2019 року в розмірі 25470 грн. 00 коп.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 17.11.2017 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала на посаді начальника відділу використання водних ресурсів, моніторингу вод та техногенно екологічної безпеки Сумського обласного управління водних ресурсів за строковим трудовим договором. При прийняття ні роботу вона в особовій картці зазначила про те, що вона одноособово виховує малолітню дитину сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та не перебуває у шлюбі.

Наказом начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Сумській області від 28.01.2019 року № 28-ОС позивача звільнено з роботи в зв`язку з перериванням відпустки для догляду за дитиною з боку ОСОБА_3 , як особи, яка раніше займала посаду.

Наказом начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Сумській області від 29.01.2019 року визнано недійсним наказ від 28.01.2019 року № 28-ОС через не зазначення статті причини звільнення. Того ж дня начальником Регіонального офісу водних ресурсів у Сумській області видано наказ № 30- ОС про звільнення позивача на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Вказує, що вказаний наказ є незаконним через порушення відповідачем гарантій по обов`язковому її працевлаштуванню, оскільки позивач самостійно виховує малолітню дитину віком до чотирнадцяти років. Відповідачем не вживалися відповідні заходи по її працевлаштуванню та не пропонувалася жодна вакантна посада, хоча на момент її звільнення у відповідача було 9 вакантних посад.

Зазначає, що через її незаконне звільнення наявні передбачені законом підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 листопада 2019 року об`єднано в одне провадження цивільні справи № 591/2892/19 провадження № 2/591/1975/19 та № 591/1371/19 провадження № 2/591/1582/19 за позовами ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Сумській області, що знаходились в провадженні Зарічного районного суду м. Суми і продовжено розгляд заявлених позовних вимог в цих справах в межах справи № 591/1371/19 провадження № 2/591/1582/19.

У грудні 2019 року позивач остаточно уточнивши позовні вимоги, просив суд зобов`язати Регіональний офіс водних ресурсів у Сумській області надати ОСОБА_1 роботу, яку вона може виконувати, у Регіональному офісі водних ресурсів у Сумській області згідно ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України. Стягнути з Регіонального офісу водних ресурсів у Сумській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з 01 лютого 2019 року по 30 квітня 2019 року в розмірі 25470,00 гривень.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 26 лютого 2021року позовні вимоги задоволено.

Зобов`язано Регіональний офіс водних ресурсів у Сумській області надати ОСОБА_1 роботу, яку вона може виконувати, у Регіональному офісі водних ресурсів у Сумській області згідно ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України.

Стягнуто з Регіонального офісу водних ресурсів у Сумській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з 01 лютого 2019 року по 30 квітня 2019 року у розмірі 25470,00 гривень.

Стягнуто з Регіонального офісу водних ресурсів у Сумській області - 1536 грн.80 коп. судового збору на користь держави.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач самостійно виховує та утримує дитину, якій на момент звільнення і по день винесення судового рішення не виповнилося 14 років, тобто вона є одинокою матір`ю і проведення її звільнення відповідачем мало б відбутися з урахуванням гарантій, наведених в ч. 3 ст. 184 КЗпП України. Однак, відповідач провів звільнення позивача без виконання обов`язку по її працевлаштуванню. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати їй роботу. В зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, то задоволенню підлягає також і вимога про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за період з 01 лютого 2019 року по 30 квітня 2019 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що позивач працювала на посаді начальника відділу використання водних ресурсів, моніторингу вод та техногенно екологічної безпеки Сумського обласного управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України, яке в подальшому перейменовано у Регіональний офіс водних ресурсів у Сумській області за строковим трудовим договором з 17.11.2017 року на період відпустки основного працівника ОСОБА_3 , яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. У січні 2019 року ОСОБА_3 повідомила про те, що буде переривати свою відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та виходити на своє місце роботи, про що було повідомлено позивача. Вказує, що всі працівники підприємства в тому числі і позивач були попереджені про можливу зміну істотних умов праці, зокрема, зміну структури та штату РОВР у Сумській області. В подальшому змінено структуру відділу використання водних ресурсів, моніторингу вод та техногенно - екологічної безпеки та гідрогеолого меліоративний відділ і створено відділ використання водних відносин та техногенно екологічної безпеки та відділ обліку використання та взаємодії з територіальними органами. Працівникам, назви посад та відділів яких змінилися, в тому числі і позивачу, 23.01.2019 року було запропоновано написати заяву про переведення, проте позивач від написання такої заяви відмовилася. 28.01.2019 року позивача було переведено з посади начальника відділу використання водних ресурсів, моніторингу вод та техногенно екологічної безпеки на посаду начальника водних відносин та техногенно екологічної безпеки, проте позивач відмовилася його підписувати, про що було складено акт. 28.01.2019 року від ОСОБА_3 надійшла заява про переривання відпустки по догляду за дитиною з 01.02.2019 року. 29.01.2019 року позивача було звільнено. Таким чином, позивач не виявила бажання залишатися працювати в РОВР у Сумській області. Вказує, що позивачем не було пред`явлено відповідачу жодного офіційного документу, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні та утриманні дитини та який би підтверджував наявність у позивача статусу одинокої матері. За час роботи позивач жодного разу не скористалася соціальною відпусткою, як одинока мати, що свідчить про те, що остання себе такою не вважала. Крім того, доказів того, що позивач перебуває на обліку в органах соціального захисту населення та отримує відповідну допомогу як одинока мати відповідач до суду не надала. Вказує, що обов`язок оформити і надати роботодавцю документи що підтверджують статус одинокої матері лягають саме на працівника. Сам факт розлучення позивача з чоловіком не надає їй автоматичного статусу одинокої матері.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу і звернув увагу суду на те, що докази на підтвердження тих обставин, що позивач є одинокою жінкою покладено на нею, але на час її звільнення такі документи в установі були відсутні.

Позивач та її представник в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили в її задоволенні відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є матір`ю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьком неповнолітнього ОСОБА_2 є ОСОБА_4 (том.1, а.с. 11).

Відповідно до довідки Комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І ІІІ ступенів № 15 ім. Д. Турбіна, м. Суми, Сумської області від 03.05.2019 року № 150 син позивача ОСОБА_5 навчається в 1 г класі зазначеної школи. Тато ОСОБА_4 не бере участі у вихованні дитини: не спілкується з учителями, не звертається з проханням дати інформацію про навчання дитини, не цікавиться умовами перебування дитини в школі, станом його здоров`я (том. 1, а.с. 109).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11.02.2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (том.1, а.с. 12).

Відповідно до довідки МЄІРЦ за № 348/03052019- 30121899д ОСОБА_1 проживає розом із сином ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (том. 1 а.с. 110).

Згідно з довідкою Ковпаківського відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області від 26.02.2019 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_2 на примусовому виконанні у відділі не перебуває (том.1, а.с. 13).

З особового листка по обліку кадрів вбачається, що позивач при прийнятті на роботу в графі родинний стан вказала, що вона незаміжня, має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 51-52). Аналогічні відомості нею було зазначено в її автобіографії.

17.11.2017 року позивач прийнята на роботу по переведенню на посаду начальника відділу використання водних ресурсів, моніторингу вод та техногенно екологічної безпеки Сумського обласного управління водних ресурсів за строковим трудовим договором (том. 1 а.с. 183).

Згідно з наказом Держводагенства України від 23.07.2018 року № 545 Сумське обласне управління водних ресурсів перейменовано у Регіональний офіс водних ресурсів у Сумській області (том.1, а.с.8).

Наказом начальника Регіонального офісу природних ресурсів у Сумській області від 25 липня 2018 року № 56 попереджено працівників про можливу зміну істотних умов праці в зв`язку з перейменуванням Сумського облводресурсів та можливою зміною структури управління (том.1, а.с.44-45).

Згідно з актом від 24.01.2019 року позивачу запропоновано переведення на постійну посаду провідного інженера з використання водних ресурсів РОВР у Сумській області. Однак відповідну заяву про переведення позивачем написано не було (том. 1 а.с. 55).

28.01.2019 року начальником відділу водних відносин та техногенно екологічної безпеки Афанасієвою С.В. подано заяву про переривання наданої їй відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (том. 1 а.с. 49).

Наказом начальника Регіонального офісу природних ресурсів у Сумській області від 28 січня 2019 року № 26 ос «Про переривання відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_3 » наказано начальнику відділу водних відносин та техногенно екологічної безпеки ОСОБА_3 приступити до виконання своїх службових обов`язків з 01.02.2019 року та встановлено їй неповний робочий день (том. 1, а.с. 48).

Відповідно до наказу начальника Регіонального офісу природних ресурсів у Сумській області від 28 січня 2019 року № 24-ос позивача переведено на посаду начальника відділу водних відносин та техногенно екологічної безпеки за строковим трудовим договором з 28 січня 2019 року на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років начальника відділу водних відносин6 та техногенно екологічної безпеки ОСОБА_3 до дня її фактичного виходу з відпустки. Від ознайомлення з наказом позивач відмовилась (том.1, а.с.38 - 39).

Наказом начальника Регіонального офісу природних ресурсів у Сумській області від 28 січня 2019 року № 28-ос позивача звільнено з посади начальника відділу використання водних ресурсів, моніторингу вод та техногенно екологічної безпеки з 31.01.2019 року (том.1, а.с. 14).

Наказом начальника Регіонального офісу природних ресурсів у Сумській області від 29.01.2019 року № 29-ос «Про скасування наказу» визнано недійсним наказ від 28.01.2019 року № 28- ос «Про звільнення ОСОБА_1 » через відсутність у наказі статті за якою відбулось звільнення (том.1, а.с.15).

Наказом начальника Регіонального офісу природних ресурсів у Сумській області від 29 січня 2019 року № 30- ос звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу використання водних ресурсів, моніторингу вод та техногенно екологічної безпеки з 31.01.2019 року на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України та наказу від 28.01.2019 року № 26-ос «Про переривання відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3 ». Від ознайомлення з наказом позивач відмовилась (том.1, а.с.36).

Відповідно до наданої відповідачем інформації про наявні вакантні посади станом на 12.07.2019 року по Регіональному офісу водних ресурсів у Сумській області, вбачається, що у відповідача вакантні наступні посади: уповноважений з антикорупційної діяльності, провідний фахівець із зв`язків з громадськістю та пресою відділу документального забезпечення, комунікацій з громадськістю та ЗМІ, провідний інженер із застосування комп`ютерів відділу документального забезпечення, комунікацій з громадськістю та ЗМІ, три посади провідного економіста відділу економіки, провідний інженер відділу з управління інфраструктурою, провідний бухгалтер відділу бухгалтерського обліку та звітності, сторож, водій (том. 1 а.с. 132).

Як повідомила установа, посади, які займала позивач і посади зазначені у переліку вільних посад, не відносяться до посад державної служби.

За змістом частини 1 ст. 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У статті 22 цього Кодексу передбачено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України.

Статтею 25 цього Кодексу передбачена заборона вимагати при укладенні трудового договору деякі відомості та документи від осіб, які поступають на роботу, відомості про їх партійну і національну приналежність, походження, реєстрацію місця проживання чи перебування та документи, подання яких не передбачено законодавством.

Відповідно до частини 3 ст.184 КЗпП, якою визначено гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей, передбачено, що звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховоного Суду України N 9 від 06.11.92 Про практику розгляду судами трудових спорів дані роз`яснення, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов`язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я). Передбачені ч.3 ст.184 КЗпП гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв`язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 182/5140/15-ц від 17.10.2018р., у якій є посилення на приведені роз`яснення поняття «одинокої жінки».

Суд першої інстанції вірно визнав, що на позивачку, яка не перебуває у шлюбі, одна виховує і утримує сину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який разом з нею проживає, розповсюджується норми ч.3 ст. 184 КЗпП і тому задовольнив її вимоги поклав на відповідача зобов`язання надати їй роботу, яку вона може виконувати, оскільки в установі існували вільні посади, на який остання може працювати з урахуванням її стану здоров`я та освіти.

Оскільки дана стаття цього Кодексу містить гарантоване право одинокої жінки, що на період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, місцевий суд на законних підставах стягнув на користь позивача грошову суми середнього заробітку за три місяця, за період з 01 лютого 2019 року по 30 квітня 2019 року у розмірі 25470,00 гривень.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги проте, що позивач є розлученою жінкою, не користується правом на отримання соціальної відпустки - додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, що передбачена ст. 19 Закону України «Про відпустки», відсутність доказів в установі проте, що позивач є одинокою жінкою, яка самостійно виховує дитину і що батька не приймає участі у вихованні дитини, не дають підстав для спростування виважених висновків суду і встановлених судом обставин на підставі досліджених матеріалів справи.

Наведені норми трудового законодавства при прийнятті на роботу забороняють вимагати від працівника додаткових документів, подання яких не передбачено законодавством, але законодавцем чітко визначені права та обов`язки сторін трудового договору з яких слідує, що роботодавець або уповноважений ним орган не обмежений у праві вирішуючи питання звільнення працівника з`ясовувати у нього додаткові обставини з метою забезпечення йому трудових гарантій та ухилення від прийняття рішень наслідок яких такі гарантія не будуть дотримані.

Однак, в суді першої інстанції будо доведено, що на час звільнення відповідач вже був обізнаний про те, що позивач не заміжня і має дитину за віком до чотирнадцяти років, але не запропонував надати їй додаткові документи для з`ясування розповсюдження на нею гарантій визначених ч.3 ст. 184 КЗпП. Посилання на роз`яснення Міністерства соціальної політики України, викладені у листі від 30.05.2014р. № 193/13/123/-14 Щодо надання соціальної відпустки працівникам, які мають дітей є недоречним, бо в цьому роз`ясненні зроблено висновок, що для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини, зокрема, одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Саме через не з`ясування вказаних обставин при звільненні позивачці не були запропоновані вільні посади для її працевлаштування.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін в силу ст. 375 ЦПК України є: якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів у Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 лютого 2021року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 червня 2021 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко