Провадження №2/760/4561/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі
головуючої судді Усатової І.А.,
при секретарі Омелько Г.Т.,
За участю:
позивача: ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, третя особа: Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання бездіяльності (дій) протиправними, зобов`язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач 09.07.2019 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання бездіяльності та неналежної діяльності неправомірними і незаконними, зобов`язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 11.07.2019 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.
11.09.2019 позивачем подано до суду уточнену позовну заяву, згідно якої просить суд:
визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України в частині забезпечення позивача жилими приміщеннями, згідно із статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» - неправомірними і незаконними.
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та Міністерство оборони України забезпечити позивача жилим приміщенням, згідно із статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
стягнути з Міністерства оборони України суму заподіяної позивачу матеріальної шкоди у розмірі 47 706,61 грн. та суму моральної шкоди у розмірі 55 000,00 грн.
В обґрунтування позову вказав, що з 01 серпня 1994 року проходить військову службу в Збройних Силах України, що підтверджується Посвідченням офіцера ЗС України серії НОМЕР_2 , довідкою про проходження служби та копією розрахунку вислуги років на пенсію від 15.02.2018 № 112
Зазначив, що з 01 липня 2013 року набув чинності Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, який був укладений з позивачем на 7 (сім) років згідно наказу Першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.02.2013 №66.
У позові посилається на те, що в пункті 2 контракту відповідачі зобов`язуються, зокрема, відповідно до законодавства забезпечити позивачу жиле приміщення, належні умови для проходження військової служби та додержання його особистих прав і свобод.
Просить врахувати, що він брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської області, що підтверджується довідкою, виданою Кадровим центром Збройних Сил України № 1005 від 14.06.2016 та з 30 червня 2016 року, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як учасник бойових дій має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням Учасника бойових дій серії НОМЕР_3 .
Вказує, що з 17 жовтня 2017 року згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.10.2017 № 226 проходить військову службу на посаді старшого офіцера відділу комплектування офіцерами управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 (м. Дніпро) у зв`язку із чим перебуває у військовій частині НОМЕР_1 на всіх видах забезпечення, що підтверджується копією витягу із наказу № 226.
Також вказує, що з 01 серпня 1998 року перебуває на квартирному обліку за місцем реєстрації в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні та потребує поліпшення житлових умов, що підтверджується листом Київського квартирно-експлуатаційного управління від 16.01.2018 № 303/25-266.
Просить суд звернути увагу, що за більше ніж 20-ти річний строк перебування на квартирному обліку Міністерство оборони України, а ні службовим, а ні постійним житлом його не забезпечувало, чим порушило законні права, інтереси та заподіяло істотної шкоди позивачу.
У позові зазначає, що 29 грудня 2018 року звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 з рапортом щодо надання службового житлового приміщення (службової житлової площі) за місцем проходження військової служби у м. Дніпро, в рапорті вказав що вимушено перебуває «проживає» у розташуванні військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказує, що письмово доповів командуванню рапортом про те, що не має житла для постійного проживання, не отримує компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення та проінформував, що за попереднім місцем служби (м. Київ) Центр забезпечення службової діяльності ГШ та МОУ протягом 2013-2017 років орендував позивачу житло у АДРЕСА_2 у громадянки ОСОБА_3 в межах встановлених норм, але після призначення позивача до нового місця служби до м. Дніпро виконання умов укладеної угоди найму (оренди) було достроково припинено орендарем в односторонньому порядку, однак ОСОБА_3 готова і в подальшому як орендодавець укласти відповідний договір (оренди) житла. Повідомив, що оскільки у вказаному житловому приміщенні у АДРЕСА_2 продовжують зберігатися його особисті речі, вимушений сплачувати орендну плату та комунальні послуги в повному обсязі за власний рахунок. Однак, до цього часу, питання забезпечення жилими приміщеннями, залишається не вирішеним, а військова частина НОМЕР_1 на момент подання цього позову не орендувала позивачу житла.
Також вказує, що згідно офіційної інформації начальника КЕВ м. Дніпро від 01 липня 2019 року № 2113 його не було включено до списків осіб, що потребують забезпечення службовим житлом.
Позивач вважає бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та Міноборони в частині забезпечення його жилими приміщеннями, згідно із статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та умов Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України - протиправною та незаконною.
З огляду на викладене просить позов задовольнити.
Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року в справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження.
Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
07.11.2019 на адресу суду від представника третьої особи Національного агентства з питань запобігання корупції надійшли пояснення по справі.
В обґрунтування пояснень вказано що про можливе порушення вимог абзацу першого частини третьої статті 53 Закону шляхом незабезпечення військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_4 службовим житловим приміщенням, ОСОБА_5 повідомив Національне агентство 04 березня 2019 року.
З метою повного, всебічного та об`єктивного вивчення порушеного у заяві ОСОБА_4 питання Національне агентство надіслало запити: 18 березня та 11 травня 2019 року до військової частини НОМЕР_1 , 10 червня 2019 року до Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України (копії додаються).
Відповіді на запити Національного агентства надано військовою частиною НОМЕР_1 листами від 05 квітня та 27 травня 2019 року, Управлінням з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України листами від 05 липня та 30 серпня 2019 року.
Представник третьої особи зазначає, що за результатами опрацювання отриманої від військової частини НОМЕР_1 та Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України інформації можливе порушення посадовими особами військової частини НОМЕР_1 вимог абзацу першого частини третьої статті 53 Закону не встановлено.
Ухвалою суду від 22.09.2020 справу призначено до розгляду з повідомленням сторін.
08.12.2020 позивачем подано до суду заяву про врахування обставин, які встановлені щодо позивача рішенням суду.
Позивач у судовому засіданні просив позов задовольнити із зазначених в ньому підстав.
Відповідачі та третя особа у судове засідання уповноважених представників не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло.
Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
З наявної в матеріалах справи довідки про проходження служби та копії розрахунку вислуги років на пенсію від 15.02.2018 № 112 (а.с. 15), посвідчення офіцера ЗС України серії НОМЕР_2 (а.с. 10) вбачається, що з 01 серпня 1994 року ОСОБА_1 проходить військову службу в Збройних Силах України.
Судом встановлено, що з 01.07.2013 набрав чинності Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, який був укладений з позивачем на 7 (сім) років згідно наказу Першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.02.2013 № 66. (а.с. 11)
Згідно п. 2 контракту Міністерство оборони зобов`язалося відповідно до законодавства України забезпечити жиле приміщення ОСОБА_1 та членам його сім`ї або виплату грошової компенсації за піднайом (найом) ним житлового приміщення.
З наявного в матеріалах справи посвідчення учасника бойових дій серії
НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_1 має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. (а.с. 10)
З наявного в матеріалах справи витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.10.2017 № 226 вбачається, що з 17 жовтня 2017 року ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді старшого офіцера відділу комплектування офіцерами управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 (м. Дніпро). (а.с. 12)
Згідно рапорту від 29.12.2018 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 щодо надання службового житлового приміщення (службової житлової площі) за місцем проходження військової служби у м. Дніпро. (а.с. 13)
Позивач, посилаючись на неправомірну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України в частині забезпечення позивача жилими приміщеннями, просить суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та Міністерство оборони України забезпечити позивача жилим приміщенням, згідно із статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та стягнути з Міністерства оборони України суму заподіяної позивачу матеріальної шкоди у розмірі 47 706,61 грн. та суму моральної шкоди у розмірі 55 000,00 грн., на що суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні міністерств, державних комітетів та відомств.
Відповідно до ст. 31 Житлового кодексу УРСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Згідно зі ст. 34 Житлового кодексу УРСР та пункту 13 Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» ( далі - Правила) на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов.
Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни:
1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Цей рівень періодично переглядається вказаними органами;
2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам. Перелік випадків, коли жилі будинки (жилі приміщення) вважаються такими, що не відповідають санітарним і технічним вимогам, визначається Міністерством житлово-комунального господарства УРСР, Міністерством охорони здоров`я УРСР і Держбудом УРСР;
3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я УРСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок. Порядок видачі медичних висновків зазначеним хворим встановлюється Міністерством охорони здоров`я УРСР;
4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів;
5) які проживають не менше 5 років за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності;
6) які проживають у гуртожитках;
7) які проживають в одній кімнаті по дві і більше сім`ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя (в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати);
8) внутрішньо переміщені особи з числа учасників бойових дій відповідно до пунктів 19 і 20 частини першої статті 6 та особи з інвалідністю внаслідок війни, визначені в пунктах 10-14 частини другої статті 7, та члени їх сімей, а також члени сімей загиблих, визначені абзацами четвертим - восьмим, чотирнадцятим, шістнадцятим - двадцять другим пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до п. 15 Правил на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті.
Громадяни, які користуються правом першочергового і позачергового одержання жилих приміщень, беруться на квартирний облік при наявності передбачених Правилами підстав, незалежно від тривалості проживання у даному населеному пункті.
Статтею 39 Житлового кодексу УРСР передбачено, що громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов: за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті; за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу.
Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.
Забезпечення військовослужбовців та їх сімей житловими приміщеннями регулюється Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081.
Цей Порядок визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей.
Військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла.
У разі відсутності службового житлового фонду у військовій частині військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безоплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови у зазначених казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян.
Для інших військовослужбовців військова частина зобов`язана орендувати житло з метою забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за бажанням військовослужбовця виплачувати йому грошову компенсацію за піднаймання (наймання) житлового приміщення у встановленому порядку.
Відповідно до п. 6 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 питання, пов`язані із забезпеченням житлом військовослужбовців, вирішуються за місцем перебування їх на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.
Пунктом 22 цього ж Порядку передбачено, що облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов (далі - облік), ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.
Відповідно до розділу ІІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України 31 липня 2018 року №380, що зареєстрований у Міністерстві юстиції України від 06 вересня 2018 року, для ведення обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, надання та використання службової жилої площі, обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою житловою площею), ведення оперативного обліку службових житлових приміщень в апараті Міноборони, в Генеральному штабі Збройних Сил України, у інших органах військового управління та військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях Збройних Сил України, а також у військових прокуратурах (далі - військова частина) утворюються житлові комісії (далі - житлова комісія військової частини).
Згідно з положеннями розділу VІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями житловими приміщеннями для постійного проживання забезпечуються військовослужбовці та члени їх сімей, які відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» набули права та не забезпечувалися постійним житлом протягом усього часу проходження військової служби і мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, зареєстровані в населеному пункті дислокації військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу та перебуває на відповідному обліку.
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог встановлених Житловим кодексом РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Питання розподілу та надання житлових приміщень регулюється нормами Житлового кодексу України.
Відповідно до п.4.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил», затвердженої наказом Міністра оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 /діючої на момент виникнення спірних правовідносин/, військовослужбовці та особи звільнені з військової служби, які перебувають на квартирному обліку у Збройних силах України, забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання в населеному пункті за місцем перебування їх на квартирному обліку згідно з чергою, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень (додаток 10 до цієї Інструкції) або списків осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень (додаток 11 до цієї Інструкції).
Пунктами 22, 29, 31, 32 постанови Кабінету Міністрів України № 1081 від 03 серпня 2006 року «Про порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» визначено, що житлові приміщення надаються лише військовослужбовцям, які перебувають на обліку, крім випадків, передбачених законодавством.
За змістом ст. 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Черговість надання житла визначається за часом зарахування на облік (включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень).
Тобто, житлові приміщення для постійного проживання, які надходять до гарнізону для забезпечення військовослужбовців, розподіляються згідно з гарнізонною чергою, виходячи з часу перебування військовослужбовців на квартирному обліку, за рішенням квартирно-експлуатаційного органу, погодженим з гарнізонною житловою комісією, житловою комісією військової частини та затвердженим начальником гарнізону.
З наявного в матеріалах справи листа Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 16.01.2018 № 303/25-266 вбачається, що згідно облікових документів, полковник ОСОБА_5 з 01.08.1998 по час написання листа, зі складом сім`ї одна особа, перебуває у Київському КЕУ на обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов. При цьому, полковник ОСОБА_1 з 09.12.2008 включений до списку військовослужбовців, що потребують надання службового житла у гарнізоні м. Київ. (а.с. 22)
Дані обставини в судовому засіданні підтверджено позивачем.
Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 03 квітня 2020 року в справі № 344/8248/17-ц, іншого порядку, ніж за датою взяття на облік, у формуванні черговості забезпечення житлом осіб, які користуються певним правом (мають однакові пільги), законодавством не встановлено.
Даною постановою Верховний Суд прийшов до висновку, що право на позачергове отримання житла відповідно до п. 18 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має реалізовуватися лише згідно з існуючою черговістю з урахуванням часу взяття на облік та в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи і є рівними перед законом.
З наявної в матеріалах справи довідки від 16.01.2018 № 21748 ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Київ з 01.08.1998, номер в загальній черзі гарнізону 3467, пільги відсутні. (а.с. 22)
З урахуванням викладеного суд вважає, що відповідачами не було допущено бездіяльності в частині забезпечення житлом позивача, оскільки передумовою для забезпечення позивача жилим приміщенням є, як наявність такого житла у Міністерства оборони України, так і дотримання принципу черговості.
Крім того, суд вважає, що забезпечення позивача житлом з порушенням правил черговості призведе до порушення прав інших військовослужбовців, які перебувають у черзі та мають рівнозначні з ним пільги.
Окрім вищезазначеного суд звертає увагу на ту обставину, що позивач не звертався до відповідачів із заявою про забезпечення його жилим приміщенням, в матеріалах справи наявний лише рапорт про надання службового житлового приміщення за місцем проходження військової служби у м. Дніпро.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання бездіяльності військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України в частині забезпечення позивача жилими приміщеннями, згідно із статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» неправомірними і незаконними.
З огляду на те, що суд не вбачає підстав для задоволення вимог про визнання бездіяльності незаконною, суд також не знаходить підстав для задоволення вимог позивача про стягнення моральної та матеріальної шкоди.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 19, 21, 24, 47 Конституції України, ст.ст. 5, 43, 46 ЖК України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03 серпня 2006 року «Про порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» ст.ст. 3, 4, 10, 12-13, 76-82, 223, 259, 263-265, 268, 272,273 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В :
У задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. А. Усатова