П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 травня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Фазикош Г.В., Джуги С.Д.,

за участі секретаря - Волощук В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 жовтня 2015 року (головуючий суддя Монич О.В.) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

в с т а н о в и в :

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (змінена назва - акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», далі - Банк, позивач) подало вказаний позов, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № MKС7GA00000366 від 25.10.2007 ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 45000,00 дол США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22.10.2022. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував.

Банк зазначав, що у відповідача ОСОБА_2 , станом на 24.09.2013 утворилась заборгованість в сумі - 47488,19 Доларів США, яка складається з наступного: 39637,17 Доларів США - заборгованість за кредитом; 3860,73 Доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 633,42 Доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 1065,73 Доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. А також штрафи відповідно до Договору: 31.29 Доларів США - штраф (фіксована частина); 2259.85 Доларів США грн. - штраф (процентна складова).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач 26.10.2007 уклали договір іпотеки №MKC7GA00000366, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 63.80 кв.м., житловою площею 36.90 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 287 850 грн. 00 коп.

Позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKC7GA00000366 від 25.10.2007, в розмірі 47488,19 Доларів США звернути стягнення на квартиру загальною площею 63.80 кв.м., житловою площею 36.90 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № MKC7GA00000366 від 25.10.2007 р.) Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.10.2015 вимоги Публічного Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено у повному обсязі.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Вирішено відстрочити виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014.

У червні 2020 року на зазначене рішення ОСОБА_1 (дружина відповідача) та ОСОБА_2 (донька відповідача), як особи, які не брали участі у справі, подали апеляційну скаргу, зазначаючи, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про їх права та інтереси. Зазначають, що судовим рішенням суд позбавляє апелянтів права проживати в квартирі, за адресою якої вони зареєстровані. Стверджують, що оскільки спірна квартира була придбана за час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) то остання є співвласником предмета іпотеки, а тому суд безпідставно задовольнив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем квартири, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Апелянт заперечує правомірність виселення з квартири, оскільки матеріали справи не містять доказів, що така була придбана за кредитні кошти. Також вказують, що Банком було обрано неналежний спосіб захисту права, оскільки право продажу Банком предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», передбачено у іпотечному застереженні у Договорі іпотеки. Про наявність оскаржуваного рішення суду апелянтам стало відомо з постанови державного виконавця Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби від 24.04.2020, яку ними було отримано 05.05.2020.

Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 15.06.2020 задоволено клопотання апелянтів про поновлення строку на апеляційне оскарження, а також клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 18.03.2021 ОСОБА_2 (2005 року народження) залучено до участі в справі як правонаступника відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.120, а.с.161).

Банком подано на апеляційну скаргу відзив, у якому вказує, що у ході розгляду справи, стороною відповідача було визнано позовні вимоги в повному обсязі та подано клопотання про застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті». Позивач заперечує доводи апелянтів про факт спільного проживання із позичальником ОСОБА_3 станом на дату винесення оскаржуваного рішення. Заперечує і твердження апелянтів про недоведеність придбання предмету іпотеки за кредитні кошти, оскільки з матеріалів справи вбачається, що укладення кредитного договору передувало купівлі квартири та договору іпотеки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Встановлено, що 25 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №МКС7GA00000366, згідно умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 45 000,00 доларів США. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22.10.2022. кредит отримано на споживчі цілі, а саме: купівлю квартири. Відповідно до п.7.3 кредитного договору, забезпечення виконання позичальником кредитного договору виступає іпотека квартири - 3-кімнатна квартира, загальною площею 63,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27-32).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач ОСОБА_3 26.10.2007 уклали договір іпотеки № MKC7GA00000366, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 63.80 кв.м., житловою площею 36.90 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.40-45). З положень вказаного договору вбачається, що сторонами визнано те, що предмет іпотеки перебуває у спільній власності і переданий в заставу за згодою всіх співвласників учасників договору про спільну діяльність (п.12.5 Договору).

Також встановлено, що 26.10.2007 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Згідно з п.2 квартира складається з 3 кімнат, житлова площа становить 36,90 кв.м., загальна площа - 63,8 кв.м. (а.с.122). В п.9 даного договору купівлі-продажу зазначено, що сторони підтвердили, що чоловік (дружина) кожної із сторін згоден (згодна) з укладенням цього договору (а.с.122 зворотній бік).

Вказаним спростовуються доводи апелянтів про те, що квартира була придбана не за кредитні кошти, оскільки про це прямо зазначено в кредитному договорі.

Внаслідок порушення умов кредитного договору, станом на 24.09.2013, заборгованість ОСОБА_3 складала 47488,19 дол США, що підтверджується розрахунком заборгованості від 24.09.2013 р. (а.с. 9-15)

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу направлялась Вимога від 08.08.2013 за вих. № 30.1.0.0/2-923 про погашення заборгованості та про звільнення житлового будинку, який є предметом іпотеки (а.с.19).

З матеріалів справи вбачається, що позичальником крім кредитного договору було підписано Анкету-заяву, в якій ОСОБА_3 просив надати кредит в сумі 450000 дол. США., вказав власні анкетні дані, зокрема зазначив, що є одруженим, має дітей (а.с.33).

З договору Іпотеки від 26.10.2007 вбачається, що сторони в п. 12.5. зазначили, що предмет іпотеки перебуває у спільній власності і переданий в заставу за згодою всіх співвласників (учасників договору про спільну діяльність) (а.с. 41).

ОСОБА_1 у 2014 році зверталась до суду з позовом про визнання недійсним вказаного Договору іпотеки. Рішенням Ужгородського міськраойнного суду від 27 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28.05.2015, у задоволені позову - відмовлено. Судом зазначено, що ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на покупку та на передачу в іпотеку квартири, за адресою: АДРЕСА_1 за ціною та на умовах на його розсуд, що стверджується заявою ОСОБА_1 від 26.10.2007, яка зареєстрована в реєстрі за №2590 і посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.О. (а.с.79).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» (далі- Закон) за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно до ч. 3 ст. 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 35 Закону встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

В той же час, щодо доводів апеляційної скарги про неналежність способу захисту, обраного позивачем, колегія зазначає наступне,

Відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотеко держателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотеко держателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 16.7.1 договору іпотеки, укладеного 26 жовтня 2007 року між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небуть із зобов`язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані, іпотекодержатель має право вимагати від іпотекодавця, незалежно від настання строку виконання зобов`язань, звернути стягнення на предмет іпотеки. В договорі іпотеки міститься відповідне застереження про задоволення вимог іпотеко держателя - у пункті 27 договору зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене іпотекодержателем у позасудовому порядку шляхом, зокрема, продажу Предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Законом України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог (а.с.40-45)

Згідно п.22 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.16.7.1, 16.8, 16.9 даного договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що містяться в цьому договорі (а.с. 43).

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору та не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 39 Закону України «Про іпотеку» шляхом реалізації предмета іпотеки за рішенням суду.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Отже, сторони погодили, що судовий спосіб захисту прав позивача чи позасудовий спосіб такого захисту на підставі виконавчого напису нотаріуса позивач, як іпотекодержатeль, може застосувати лише в разі, якщо заходи позасудового врегулювання на підставі застереження у договорі іпотеки не призвели до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі. Натомість позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки третій особі у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», проте не використав які-небудь способи позасудового задоволення вимог іпотекодержателя, визначені сторонами у договорі іпотеки.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19, у якій відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Великою Палатою зроблено висновки, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від імені відповідача продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Згідно абз.5 ст.38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Отже, у даній справі позивач, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки Банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за наявності іпотечного застереження, обрав неналежний спосіб захисту свого права. Задовольнивши таку вимогу суд неправильно застосував норми матеріального права.

Крім того, Банком було заявлено вимогу виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 ., і така вимога була задоволена судом першої інстанції.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції порушив норми процесуального права - суд не залучив до участі у справі осіб, про права, свободи, інтереси та обов`язки яких прийняв судове рішення. Так, з матеріалів справи вбачається, що представником відповідача - адвокатом Личко Л.М. заявлялось клопотання про залучення у справі в якості відповідача дружини відповідача - ОСОБА_5 , а також в якості третьої особи орган опіки та піклування Ужгородського району.

З довідки, виданої ОСОБА_3 1961 року народження вбачається, що він дійсно зареєстрований і мешкає за адресою АДРЕСА_1 та має склад сім`ї: ОСОБА_6 - 1981 р.н., ОСОБА_7 - 2006 р.н., ОСОБА_1 - 1971 р.н., ОСОБА_2 - 2005 р.н.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Попри те, що, за твердженням Банку, дружина та донька іпотекодавця були зареєстровані у квартирі без згоди іпотекодержателя, це не виключало необхідності залучити їх до участі у справі як осіб, про виселення яких фактично було заявлено позов.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу було підписано ОСОБА_1 , яка є законним представником іншого апелянта - ОСОБА_2 , 2005 року народження, котра, як спадкоємець ОСОБА_3 , залучена до участі у справі як його правонаступник, доводи представника Банку щодо безпідставного прийняття до розгляду апеляційної скарги, підписаної ОСОБА_2 не заслуговують на увагу.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 15.06.2020 про відкриття апеляційного провадження було задоволено клопотання апелянтів про відстрочення сплати судового збору, який підлягав сплаті у розмірі 5505,60 гривень, до ухвалення судового рішення у справі. Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, судовий збір на користь держави за розгляд справи у суді апеляційної інстанції слід стягнути з позивача.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п.п.3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 жовтня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-д, ) 5505,60 гривень у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, за такими реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код за ЄДРПОУ - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), Рахунок отримувача - UA0026001, код класифікації доходів бюджету - 22030106, призначення платежу - судовий збір стягнутий з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави, за рішенням № 308/18389/13-ц.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 червня 2021 року.

Головуюча:

Судді: