Справа № 452/3034/20 Головуючий у 1 інстанції: Пташинський І.А.
Провадження № 22-ц/811/752/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 січня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що за проханням ОСОБА_3 уклав з ПАТ «Ідея Банк» кредитний договір №Л71.188.24953 від 13 серпня 2013 року, за умовами якого отримав кредитну картку з кредитними коштами в розмірі 5000 грн., яку передав ОСОБА_3 . Зазначає, що у 2016 році отримав постанову державного виконавця про стягнення з нього 10706,46 грн. заборгованості за вищезазначеним кредитним договором на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М., яке було здійснено в повному обсязі. Вказує, що відповідач пообіцяла повернути йому борг, на підтвердження чого написала розписку, в якій зазначено, що вона зобов`язується виплатити йому борг в розмірі 10 706 грн. протягом одного року з кінцевим строком повернення боргу 08 лютого 2020 року, однак своїх зобов`язань не виконала. Вважає, що крім суми основного боргу має право на стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми за період з 08 лютого 2020 року по 15 жовтня 2020 року в розмірі 220 грн. та інфляційних збитків в розмірі 106,57 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 11 032,57 грн.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для розгляду справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що зазначення у розписці про те, що відповідач зобов`язується повернути кошти у розмірі 10 706 грн., підтверджує, на думку апелянта, як факт передачі коштів, так і зобов`язання позичальника повернути таку ж суму коштів. Зазначає, що ОСОБА_3 визнала в судовому засіданні, що розписка написана нею та відповідає дійсності, а її покликання про те, що розписка була написана під тиском позивача не підтверджуються жодними доказами. Вказує, що розписка є документом, який видається боржником кредиторові та підтверджує укладення договору позики і засвідчує факт передання грошової суми позичальнику. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходи з того, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження факту передачі в позику грошових коштів в розмірі 10 706 грн., а зобов`язання повернути грошові кошти виникли на підставі інших правовідносин, а не з договору позики.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Водночас, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладенні договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967 цс15.

Як вбачається з позовної заяви, обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що на прохання ОСОБА_3 допомогти їй у вирішення фінансових питань, він, в ПАТ «Ідея Банк» оформив на своє ім`я кредитний договір, отримав кредитну картку з початковими коштами на рахунку 5000.00 грн., яку відразу ж передав ОСОБА_3 для користування, і якою вона користувалася одноособово.

Оскільки кошти, отримані ОСОБА_3 з кредитної картки, які вона пообіцяла повернути, ОСОБА_1 не були повернуті, то ОСОБА_3 склала розписку від 07.02.2019 року про те, що зобов`язується виплатити ОСОБА_1 10706 грн. протягом одного року.

Враховуючи обґрунтування позивачем позову, аналізуючи зміст розписки, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновку, що розписка не містить умови отримання ОСОБА_3 грошових кошів в розмірі 10 706 грн. саме в позику, що є обов`язковою ознакою виникнення боргового зобов`язання.

Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань виплатити кошти у розмірі 10 706 грн. не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти в борг, оскільки дане зобов`язання могло виникнути на підставі інших правовідносин.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 10 706 грн. за договором позики, оскільки в матеріалах справи відсутні докази укладення такого.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач визнала, що розписка написана нею та відповідає дійсності не заслуговують на увагу, оскільки визнаючи факт написання розписки, ОСОБА_3 , заперечувала отримання від позивача в борг будь-яких коштів, а ОСОБА_1 всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано доказів, які б підтверджували факт передачі в борг грошових коштів в розмірі 10 706 грн. та отримання ОСОБА_3 цих грошових коштів.

Покликання апелянта на наявність іншої розписки від 31 березня 2016 року, написаної ОСОБА_3 на підтвердження її боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 , відповідно до якої вона зобов`язалася виплачувати позивачу по 1000 грн. протягом 9 місяців, не можуть братися до уваги, оскільки розписка від 31 березня 2016 року є предметом інших правовідносин і не може підтверджувати боргові зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 на підставі розписки від 07 лютого 2019 року.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 14.06.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.