Справа № 152/522/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
22 червня 2021 року м. Шаргород
Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого Войнаровського І.В.,
секретаря Дешевої В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житлом, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Мурафська сільська рада Шаргородського району Вінницької області,
27 квітня 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Мурафська сільська рада Шаргородського району Вінницької області (далі третя особа).
В обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 . У цьому будинку зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , яка близько двох років в належному йому будинку не проживає та добровільно з нього не виписується, не зважаючи на неодноразові нагадування позивача. Зазначене створює позивачу значні незручності та перешкоди у використані власного будинку для проживання та отримання виплат субсидій, соціальної допомоги тощо.
З огляду на вищевикладене, позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом в будинку АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 07 травня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житлом, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Мурафська сільська рада Шаргородського району Вінницької області та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін (а.с.25).
В судове засідання позивач не з`явився, однак 21 травня 2021 року подав до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с. 32).
Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.41), причин неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи без її участі чи про відкладення судового засідання не подавала.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не з`явився, проте 13 травня 2021 року від сільського голови Олега Літвіненка до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 30-31).
Ухвалою суду від 22 червня 2021 року прийнято рішення провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Розглянувши документи та матеріали справи, вивчивши позовну заяву, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.
ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 18 липня 2011 року (а.с.9-11) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності цього житлового будинку № 195540745 від 03.01.2021 (а.с. 12).
Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 26 березня 2021 року за № 1-491, разом з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 (не родич), ОСОБА_3 (не родич), ОСОБА_4 (дочка) (а.с.13).
Рішенням Шаргородського району Вінницької області від 06 листопада 2019 року у справі № 152/1178/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.7,8).

З довідки виконавчого комітету Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 1-492 від 26 березня 2021 року вбачається, що згідно договору купівлі-продажу НОК 086067 від 18.07.2011 року, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, ОСОБА_1 проживає один в будинку по АДРЕСА_1 . В цьому будинку також зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , але фактично за даною адресою не проживають з листопада 2019 року (а.с.15).

Факт відсутності відповідача ОСОБА_2 за місцем реєстрації у вище зазначеному будинку по АДРЕСА_1 підтверджується також актом комісії у складі депутата Мурафської сільської ради по виборчому округу №2 ОСОБА_5 та сусідів позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.16) та вбачається з їхніх письмових пояснень (а.с.17,18).

Окрім того, з наявного в матеріалах справи копії акту про добровільний розподіл подружнього майна від 12 лютого 2020 року, між іншим вбачається, що ОСОБА_2 ніколи не буде претендувати на будинок, розташований в АДРЕСА_1 , оскільки з нею розраховано повністю. Акт підписаний позивачем ОСОБА_1 , відповідачем ОСОБА_2 , сусідкою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с.18).

Установленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Так, згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Частиною 1 ст. 7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою; 5) виселення.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами частин 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України).

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить будинок, розташований у АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 права власності на будь-яку частину будинку не має, не є членом сім`ї позивача, іншої домовленості між ним та позивачем немає, а реєстрація відповідача у будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, то відповідач повинна бути визнана такою, що втратила право користування житловим будинком.

Отже, позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 247, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житлом в будинку АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтями 273, 284, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справі, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.В. Войнаровський