Справа № 344/9867/19
Провадження № 22-ц/4808/712/21
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника ТзОВ "Альфабуд" Максимюк Ю.М.

ОСОБА_1 її представника адвоката Ломея І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфабуд" до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 31 січня 2014 року, за апеляційною скаргою директора Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2021 року, постановлену у складі судді Пастернака І.А. у м. Івано-Франківськ,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року головний директор ТОВ"Альфабуд" ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 31 січня 2014 року.

Позовна заява мотивована тим, що між ТОВ "Альфабанк" та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав від 31 січня 2014 року, згідно з п. 1.1. Договору продавець зобов`язувався передати у власність покупцю майнові права на розташовану в об`єкті капітального будівництва квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 80,71 м2, що знаходиться на п`ятому поверсі, а покупець зобов`язувався прийняти майнові права на об`єкт нерухомості і сплатити за них грошову суму, що визначена умовами договору. Пунктом 2.2 Договору встановлено, що право власності на майнові права переходить від продавця до покупця після підписання Акту прийому-передачі, для підписання якого та отримання інших документів покупець має з`явитися до продавця на протязі тридцяти днів з моменту отримання відповідного повідомлення. Об`єктом капітального будівництва є багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з пунктом 2.1 Договору майнові права на об`єкт нерухомості за цим договором передаються продавцем покупцю після повної оплати вартості об`єкта нерухомості шляхом підписання Акту приймання-передачі. Відповідно до п. 2.5 Договору після підписання акту прийому-передачі зобов`язання продавця за цим договором вважаються виконаними. Листами №20/06 від 27 червня 2018 року та №22/06 від 29 червня 2018 року позивач викликав відповідача для підписання та передачі їй документів, встановлених п. 2.1 Договору. Відповідач в свою чергу відмовлялась від підписання таких документів без вагомих та обґрунтованих підстав. Листом №30-11/18 від 30 листопада 2018 року позивач надіслав відповідачу два примірники Акту прийому-передачі майнових прав до Договору. У листі також було встановлено п`ятиденний термін для повернення Позивачу його примірника акту. Відповідачем вказаний лист отримано 04 грудня 2018 року, акт позивачу не повернуто, жодної відповіді на лист не надано. У п. 6.5 Договору встановлено, що у випадку порушення умов даного договору покупцем, продавець має право в односторонньому порядку розірвати такий Договір, повідомивши при цьому покупця за десять днів до дати розірвання. Відповідно з п.6.6. Договору порушенням умов такого Договору, що надає продавцю право на одностороннє його розірвання вважається, в тому числі якщо після отримання покупцем повідомлення про необхідність з`явитися для оформлення Акту прийому-передачі, останній протягом шістдесяти календарних днів не з`явиться та/або не підписує Акт. Просить розірвати договір купівлі-продажу майнових прав від 31 січня 2014 року, укладений між ТОВ "Альфабуд" та ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2021 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфабуд" до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 31.01.2014 року, стягнення судових витрат, відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду директор ТОВ "Альфабуд" ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з постановленням нового, яким позовну заяву задоволити повністю. Зокрема, апелянт вказує на те, що пунктом 2.2 договору від 31 січня 2014 року встановлено, що право власності на майнові права переходить від продавця до покупця після підписання Акту прийому передачі, для підписання якого та отримання інших документів покупець має з"явитися до продавця на протязі тридцяти днів з моменту отримання відповідного повідомлення. Згідно з пунктом 2.5 Договору після підписання акту прийому-передачі продавцем покупцю, зобов"язання продавця за цим договором вважаються виконаними. Листом №20/06 від 27 червня 2018 року та №22/06 від 29 червня 2018 року позивач викликав відповідача для підписання та передачі їй документів, встановлених п.2.1 Договору. Відповідач в свою чергу відмовлялась від підписання таких документів без вагомих та обгрунтованих підстав. Листом №30-11/18 від 30 листопада 2018 року Позивач надіслав Відповідачу два примірника Акту прийому-передач майнових прав до договору від 31 січня 2014 року. У листі також було встановлено п"ятиденний термін для повернення позивачу його примірника акту. Відповідачем вказаний лист отримано 04 грудня 2018 року ( що підтверджується інформацією з офіційного веб сайту оператора поштового зв"язку), акт позивачу не повернуто, жодної відповіді на лист не надано. Таким чином позивач вжив всіх необхідних заходів для виконання судового рішення від 05 квітня 2017 року. В свою чергу відповідач ігнорував намагання позивача виконати в добровільному порядку судове рішення від 05 квітня 2017 року по справі за позовом відповідача про спонукання до виконання умов договору. На думку апелянта суд першої інстанції порушив принцип рівності сторін адже не взяв до уваги даних обставин чим надав перевагу доводам відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфабуд" до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 31.01.2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами не довів суду істотність допущеного відповідачем умов даного договору та доводи позивача про наявність підстав для розірвання договору є неприйнятними.

Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 31 січня 2014 року між ТОВ «Альфабуд» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого «Продавець» зобов`язується передати у власність «Покупця» майнові права на розташовану в об`єкті капітального будівництва квартиру АДРЕСА_1 поруч будинку АДРЕСА_3 загальною площею 80,71 кв.м. (а.с.7-8).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.04.2017 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.05.2017 року, позов ОСОБА_1 до ТОВ «Альфабуд» про спонукання до виконання умов договору задоволено та зобов`язано виконати умови пунктів 2.1 та 2.2 Договору купівлі-продажу майнових прав від 31 січня 2014 року, укладеного між ТОВ «Альфабуд» та ОСОБА_1 , в частині підписання Акту прийому-передачі з метою набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_4 (а.с.78-82).

16 серпня 2017 року державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Саміляк О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про зобов`язання ТОВ «Альфабуд» виконати умови пунктів 2.1 та 2.2 Договору купівлі- продажу майнових прав від 31.01.2014 року (а.с.71).

01.02.2018 року, 20.02.2018 року, 13.03.2018 року, 15.03.2018 року,27.03.2018 року державним виконавцем МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франкіській області, керівнику ТОВ "Альфабуд" ОСОБА_3 надсилали виклики щодо забов`язання з`явитись до державного виконавця. Також складено три акти державного виконавця про примусове воконання рішення суду та складено три постанови про накладення штрафу в розмірі 5100 гривень (а.с.47-54, 57-66).

18.05.2018 року державним виконавцем Саміляк О.М. начальнику Івано-Франківського відділу поліції ГУ НП в Івано-Франківській області було направлено подання про притягнення до кримінальної відповідальності керівника ТОВ «Альфабуд» ОСОБА_3 (а.с.43-45).

Разом з тим, листом №20/06 від 27.06.2018 року позивач викликав відповідача для підписання та передачі їй документів, встановлених п. 2.1 Договору. Просив до 06.07.2018 року здійснити оплату заборгованості, що виникла у зв`язку з різницею між проектною та фактичними площами квартири в сумі 53 361 грн (а.с.11-14).

Листом №30-11/18 від 30 листопада 2018 року Позивач надіслав Відповідачу два примірники Акту прийому-передачі майнових прав до Договору. У листі також було встановлено п`ятиденний термін для повернення Позивачу його примірника акту. Відповідачем вказаний лист отримано 04 грудня 2018 року, що підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту оператора поштового зв`язку (а.с.15-17).

Пунктом 6.5 Договору встановлено, що у випадку порушення умов даного договору покупцем продавець має право в односторонньому порядку розірвати такий Договір, повідомивши при цьому покупця за десять днів до дати розірвання. Згідно з п.6.6. Договору порушенням умов такого Договору, що надає продавцю право на одностороннє його розірвання вважається, в тому числі якщо після отримання покупцем повідомлення про необхідність з`явитися для оформлення Акту прийому-передачі, останній протягом шести десяти календарних днів не з`явиться та/або не підписує Акт.

18.03.2019 року позивач надіслав Відповідачу лист №18-03-19/12, яким повідомив про одностороннє розірвання Договору (а.с.18).

Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Згідно ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (ч.3 ст.692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст.651 ЦК України.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Практичне застосування цієї норми ЦК України висвітлено у Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року провадження № 6-75цс13, в якій зокрема зазначено, що суд оцінює істотність порушення договору використовуючи термін «значна міра», яка проявляється у позбавленні сторони бажаного результату, який вона мала отримати при укладенні договору. При цьому вина сторони, яка істотно порушила договір, не має будь-якого значення ні для оцінки порушення як істотного, ні для виникнення права у другої сторони вимагати розірвання договору.

Важливим критерієм істотності порушення договору також є розмір завданої шкоди, спричиненої таким порушенням, і який позбавляє потерпілу сторону отримати бажане при укладенні договору. Мова йде не лише про завдання шкоди у грошовій формі, які є прямими збитками, а також і про становище такої сторони, коли вона позбавляється можливості використовувати отримані результати договору.

Встановлюючи обставини справи та оцінюючи наявні докази суд оцінює також співвідношення розміру шкоди та з тим, що могла очікувати від виконання договору потерпіла сторона.

Суди встановлюють не тільки наявність істотного порушення договору, але й наявність завданої шкоди другою стороною, яка проявляється у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, їх розмірі, який позбавляє потерпілу сторону отримати бажане при укладенні договору; а також наявність істотної різниці між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона отримала.

ЦК України визначає, що правовим наслідком розірвання договору є припинення зобов`язань сторін, при цьому у сторін відсутнє право вимагати повернення виконаного ними за зобов`язаннями до моменту розірвання договору, і при істотному порушенні договору однією із сторін, друга сторона може лише вимагати відшкодування завданих їй збитків у зв`язку з розірванням договору.

Подібна правова позиція, з цього питання висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-158цс12 від 20 лютого 2013 року, в якій також зроблено висновок про те, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене вище, можна зробити висновок, що підставою для розірвання договору є його істотне порушення однією із сторін, при цьому сторона, якій завдано таке порушення має довести реальну наявність такої шкоди та належним чином обґрунтувати свої доводи, а також надати належні та допустимі докази, що їх підтверджують, оскільки відсутність обґрунтованого підтвердження доводів про наявність завданої шкоди не матиме правового значення для розгляду справи.

У судовому засіданні представник ТОВ «Альфабуд» як на підставу розірвання договору купівлі-продажу майнових прав, посилається на те, що відповідач до 06.07.2018 року не здійснила повну оплату вартості спірної квартири у розмірі біля 22 000 грн, що виникла у зв`язку з різницею на 4,6 кв.м. між проектною та фактичними площами квартири і є підставою відповідно пунктом 6.5 Договору в односторонньому порядку для розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 31 січня 2014 року укладеного між ТОВ «Альфабуд» та ОСОБА_1 відповідно до якого «Продавець» зобов`язується передати у власність «Покупця» майнові права на розташованому в об`єкті капітального будівництва квартиру АДРЕСА_1 поруч будинку АДРЕСА_3 загальною площею 80,71 кв.м.

Однак, у рішенні Івано-Франківського міського суду від 05.04.2017 року за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Альфабуд» про спонукання до виконання умов договору, встановлено, що станом на час розгляду справи ОСОБА_1 повністю виконано умови Договору купівлі-продажу майнових прав від 31 січня 2014 року, а тому відповідно до вимог чинного законодавства ТОВ «Альфабуд» зобов`язане виконати умови пунктів 2.1 та 2.2 даного Договору з метою набуття ОСОБА_1 права власності на майнові права на квартиру АДРЕСА_4 . Дане рішення ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.05.2017 року залишено без змін та набрало законної сили.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не виконано повної оплати вартості різниці між проектною та фактичною площами квартири і даний факт є підставою розірвання договору купівлі-продажу майнових прав, оскільки ТОВ «Альфабуд» не позбавлене права на звернення на підставі ст. ст. 625, 653 ЦК України із позовом про відшкодування завданих збитків.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфабуд" ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 23 червня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський