Справа № 428/2010/19
Провадження № 22-ц/810/323/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Стахової Н.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України

відповідач головний спеціаліст сектору судової роботи та міжнародного

співробітництва у Луганській області відділу судової роботи та

міжнародної правової допомоги Східного міжрегіонального

управління Міністерства юстиції (м. Харків)

Сідабрас Олена Сергіївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та

за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України,

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 лютого 2021 року, ухваленого у складі судді Кордюкової Ж.І. у м. Сєвєродонецьк, Луганської області.

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції в м. Луганськ Луганської області,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

18 лютого 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції в м. Луганськ Луганської області.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що вони є власниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

05.08.2014 року в результаті проведення антитерористичної операції в м. Луганськ снарядами була зруйновна належна їм квартира та усе майно, яке в ній знаходилось (меблі, побутова техніка, посуд тощо).

За фактом руйнування квартири було відкрито кримінальне провадження №0003078 від 14.09.2014 року, яке було об`єднане з кримінальним провадженням №0000684 від 03.07.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.414, ч.1, 2, 3 ст. 258 КК України.

Вони були змушені покинути квартиру та перемістились до м. Сєвєродонецька, де орендують житло для проживання.

В результаті проведення антитерористичної операції їм було спричинено матеріальну та моральну шкоду, обов`язок відшкодувати яку покладено на державу.

Розмір матеріальної шкоди становить 1400000 грн.., розмір моральної шкоди 1000000 грн..

Через руйнування квартири вони змушені були істотно змінити спосіб життя, місце проживання, постійно знаходяться в стані стресу та нервозності, через невизначеність відбувається постійне хвилювання, порушився сон, уклад життя, погіршився стан здоров`я.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 лютого 2021 року в позовних вимогах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп

Мотивуюче таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачі помилково вважають, що мають право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акта квартири у розмірі реальної її вартості. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням квартири внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи (позитивний матеріальний обов`язок). Крім того, станом на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000684 від 03.07.2014 року триває, відомостей про те, що проведено об`єктивне та незалежне розслідування випадку заподіяння майнової шкоди позивачам (позитивний процесуальний обов`язок), суду надано не було. Отже, виходячи з викладеного суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а за рахунок держави на користь позивачів підлягає стягненню грошова компенсації, яку суд визначає виходячи з відсутності компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення квартири позивачів; відсутності в державі спеціального порядку відшкодування за пошкоджену внаслідок терористичного акту квартиру; нездатність держави захищати власність; відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження квартири позивачів внаслідок терористичного акту.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду позивачі звернулися з апеляційною скаргою в якій просять рішення суду скасувати та задовольнити апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вони є власниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 05.08.2014 року в результаті проведення антитерористичної операції в м. Луганськ снарядами була зруйновна належна їм квартира та усе майно, яке в ній знаходилось (меблі, побутова техніка, посуд тощо). За фактом руйнування квартири було відкрито кримінальне провадження №0003078 від 14.09.2014 року, яке було об`єднане з кримінальним провадженням №0000684 від 03.07.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.414, ч.1, 2, 3 ст. 258 КК України. Вони були змушені покинути квартиру та перемістились до м. Сєвєродонецька, де орендують житло для проживання. В результаті проведення антитерористичної операції їм було спричинено матеріальну та моральну шкоду, обов`язок відшкодувати яку покладено на державу. Розмір матеріальної шкоди становить 1400000 грн., розмір моральної шкоди 1000000 грн. Через руйнування квартири вони змушені були істотно змінити спосіб життя, місце проживання, постійно знаходяться в стані стресу та нервозності, через невизначеність відбувається постійне хвилювання, порушився сон, уклад життя, погіршився стан здоров`я. Виходячи з вищевикладеного скаржники вважають, що на підставі ст.41 Конституції України, ст.ст.22,23,319,321,1166 ЦК України, п.24ч.1 ст.2,п.4ст.5, ч.2 ст.17 КЦЗ України, с.4, ч.4ст.5, ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003року №638-1V ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод а також протоколів №2,4,7,11 до Конвенції обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини. Відповідно до ст. 8 Конституції України, п.6 ч.1 ст.21, ч.10 ст.86 КЦЗ України, ст. 23 Бюджетного кодексу України, ст. 3 Закону №638-1V, ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року №477-1V «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.9 ст.8 ЦПК України, рішення ЄСПЛ від 8 січня 2004 року у справі « Айдер та інші проти Туреччини» скаржники зауважують, що держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осбі або терористів, коли держава визнає ж свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність у зв`язку з чим скаржники приходять висновку, що порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. На підставі ст.ст. 2,6 ЗУ від 02 червня 2016 року №1402- V111 «Про судоустрій і статус суддів», ст.30 ЦПК України, ч.4 ст. 38 ЦПК України, ст.1 ЗУ від 27.02.2014 року № 794- V11 «Про Кабінет Міністрів України», ст. 4 ЗУ від 20.03.2003 року №638- V1 «Про боротьбу з тероризмом» ст. 43 БК України п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» скаржники вважають, що казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно рішень ЄСПЛ «Доган та інші проти Туреччини» від 29.06.2004 року, у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979 року, у справі «Газус Досьєр-унд Фордертехнік ГмбХ» проти Нідерландів» від 23.02.1995 року, у справі «Компанія «Матуш е сільва « та інші проти Португалії» ст.47 Конституції України, а також на підставі встановлення факту пошкодження майна скаржників, останні вважають, що вони були позбавлені свого фундаментального Конституційного права, право на житло та на власність у наслідок злочину, а саме терористичного акту. Щодо твердження суду першої інстанції , що досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000684 від 03.07.2014 року, щодо об`єктивності та незалежності розслідування випадку заподіяння майнової шкоди, скаржниками сприймається таким, що вони не повинні бути позбавленими свого фундаментального Конституційного права, право на житло та власність, через бездіяльність органу досудового розслідування .

Відзив представника КМУ на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

06 квітня 2021 року на адресу Луганського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , мотивуючи який остання зазначає, що особа, а саме ОСОБА_3 , що діє в інтересах Кабінету Міністрів України здійснює свої повноваження на підставі статті 58 ЦПК України. Разом з цим статтею 37 Закону України Про Кабінет Міністрів України визначено, що інтереси Кабінету Міністрів України у судах представляє Міністерство юстиції України. Згідно п. 8 ч. З ст. 9 Закону Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань визначено, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі- Реєстр) містяться відомості щодо державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема, про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи. Так, згідно з відомостей, які містяться в Реєстрі (доступні за посиланням https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch, код ЄДРПОУ 00015622) зазначено, що ОСОБА_3 є підписантом Міністерства юстиції України та діє виключно в судах України без окремого доручення керівника з правом посвідчення копій документів щодо повноважень, без права: відмови, зміни, відкликання, визнання позову, відмови від апеляційних, касаційних скарг, укладання мирової угоди. Отже, наявність відповідного запису в Реєстрі є належним і достовірним підтвердженням того, що ОСОБА_3 уповноважена на вчинення процесуальних дій від імені Міністерства юстиції України в судах України у розумінні статті 58 ЦПК України. Щодо доводів позивачей що шкода, спричинена їм, відбулась внаслідок проведення антитерористичної операції. При цьому Позивачі в обґрунтування своїх вимог посилаються на положення ст. 19 ЗУ Про боротьбу з тероризмом, яка передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. То відповідач вважає, що на стадії досудового слідства законодавство виключає визнання доведеними обставини кримінального правопорушення, а навіть допускає можливість закриття кримінального провадження. Щодо висновку експерта та аргументації матеріальної шкоди відповідач зазначає, що вимагаючи від держави компенсацію за зруйноване житло сума позовних вимог, в цій частині, обґрунтована лише особистою суб`єктивною думкою Позивачів, та не може бути врахована судом при перегляді справи в апеляційному порядку. Також відповідач вважає, що В апеляційній скарзі позивачі не надають обґрунтування та докази порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції щодо розгляду судом позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Також відповідач з огляду на практику Великої Палато Верховного Суду у постанові від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц звернено увагу, що справа «Айдер та інші проти Туреччини» стосувалася масштабного руйнування будівель у населеному пункті, в якому проживали заявники. Останні стверджували, що знищення їхнього майна становило частину планової операції, яку проводили сили безпеки Туреччини, завдаючи контрудару у місті, яке нібито підтримувало Курдську робітничу партію (§ 10). ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки агенти держави-відповідача зруйнували домівки і знищили майно заявників, змусивши їх та їхні сім`ї залишити місто, що становить особливо значне та невиправдане втручання у право на повагу до приватного і сімейного життя та житла, а також управо на мирне володіння майном (§ 116-121). А майно Позивача не було знищено в ході будь-якої планової операції, яку проводили сипи безпеки Держави Україна. Також відповідач зазначає, що посилання суду першої інстанції на рішення Європейського суду з прав людини "Айдер та інші проти Туреччини" є безпідставним, оскільки обставини, предмет правовідносин в межах даного спору відрізняються від обставин зазначених у цьому рішенні Європейського суду з прав людини.

Доводи апеляційної скарги Кабінету Міністрів України

Не погоджуючись з таким рішенням суду відповідачі звернулися з апеляційною скаргою в якій просять рішення суду скасувати та задовольнити апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у вказаній справі, оскільки визначені законодавством завдання та повноваження Кабміну не передбачають поновлення порушеного права Позивачів. На думку відповідача суд першої інстанції не звернув уваги на позицію відповідача щодо зазначеного та не дав оцінку правомірності визначення відповідачем по справі саме Кабінет Міністрів України, що на думку відповідача є суттєвим порушенням прав останнього. Також, як вважає відповідач суд першої інстанції необґрунтовано визначив предмет позову, не зазначив з яких підстав його було змінено. Судом першої інстанції не зазначено, яким чином з`ясовано, що справа стосується захисту права власності від посягань з боку держави, а не права на отримання за рахунок держави відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок проведення АТО, як це зазначають Позивачі. Судом першої інстанції не зазначено, яким чином з`ясовано, що справа стосується захисту прав Позивачів на отримання компенсації відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а не моральної шкоди, відповідно до норм Кодексу цивільного захисту України та Закону України Про боротьбу з тероризмом, як зазначали Позивачі. Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт З частини третьої статті 84 Кодекс цивільного захисту України). При цьому судом жодним чином не з`ясовано чи було Позивачами укладено договір добровільного страхування, відповідно до якого вони мали б право, відповідно до чинного законодавства, отримати компенсацію за зруйноване житло. Щодо показання свідків, то відповідач вважає, що вони ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, які в судовому засіданні не були допитані. Відповідно до чинного законодавства за відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами ЦПК України. Відповідач вважає, що зазначені докази не можуть бути враховані оскільки не відповідають чинному законодавству та є недопустимими, оскільки свідчення свідків ґрунтувалось на припущеннях, та не є доказом того, що квартира Позивачів була зруйнована саме внаслідок обставин, на які вони посилаються. Суд першої інстанції зазначає, що у рішенні від 08.01.2004 у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність. Зазначена правова позиція не враховує висновків Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідношеннях. Також відповідач з огляду на практику Великої Палато Верховного Суду у постанові від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц звернено увагу, що справа «Айдер та інші проти Туреччини» стосувалася масштабного руйнування будівель у населеному пункті, в якому проживали заявники. Останні стверджували, що знищення їхнього майна становило частину планової операції, яку проводили сили безпеки Туреччини, завдаючи контрудару у місті, яке нібито підтримувало Курдську робітничу партію (§ 10). ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки агенти держави-відповідача зруйнували домівки і знищили майно заявників, змусивши їх та їхні сім`ї залишити місто, що становить особливо значне та невиправдане втручання у право на повагу до приватного і сімейного життя та житла, а також управо на мирне володіння майном (§ 116-121). А майно Позивача не було знищено в ході будь-якої планової операції, яку проводили сипи безпеки Держави Україна. Також відповідач зазначає, що посилання суду першої інстанції на рішення Європейського суду з прав людини "Айдер та інші проти Туреччини" є безпідставним, оскільки обставини, предмет правовідносин в межах даного спору відрізняються від обставин зазначених у цьому рішенні Європейського суду з прав людини. Щодо представництва відповідачей, особа, а саме ОСОБА_3 , що діє в інтересах Кабінету Міністрів України здійснює свої повноваження на підставі статті 58 ЦПК України. Разом з цим статтею 37 Закону України Про Кабінет Міністрів України визначено, що інтереси Кабінету Міністрів України у судах представляє Міністерство юстиції України. Згідно п. 8 ч. З ст. 9 Закону Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань визначено, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі- Реєстр) містяться відомості щодо державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема, про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи. Так, згідно з відомостей, які містяться в Реєстрі (доступні за посиланням https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch, код ЄДРПОУ 00015622) зазначено, що ОСОБА_3 є підписантом Міністерства юстиції України та діє виключно в судах України без окремого доручення керівника з правом посвідчення копій документів щодо повноважень, без права: відмови, зміни, відкликання, визнання позову, відмови від апеляційних, касаційних скарг, укладання мирової угоди. Отже, наявність відповідного запису в Реєстрі є належним і достовірним підтвердженням того, що ОСОБА_3 уповноважена на вчинення процесуальних дій від імені Міністерства юстиції України в судах України у розумінні статті 58 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на адресу Луганського апеляційного суду не надходило, що не заважає розгляду апеляційної скарги відповідно до положень ст. 360 ЦПК України.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання в судове засідання з`явились надали суду пояснення.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, виступи представників сторін та позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є власниками трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстровані в цій квартирі, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 01.10.2001 року та копіями паспортів позивачів.

05.08.2014 року в результаті проведення антитерористичної операції в м. Луганськ снарядами була зруйнована належна позивачам квартира та майно, яке в ній знаходилось, що підтверджується копією акту обстеження Міського комунального підприємства «Центрожилком» від 06.10.2014 року.

За фактом руйнування квартири було відкрито кримінальне провадження №0003078 від 14.09.2014 року, яке було об`єднане з кримінальним провадженням №0000684 від 03.07.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.414, ч.1, 2, 3 ст. 258 КК України, що підтверджується копією листа Управління СБУ в Луганській області від 04.10.2017 року №63/3/8805 та копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань з кримінального провадження №0000684 від 04.10.2017 року (епізод №19).

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, які мають фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копіями довідок від 08.11.2017 року №919-66617, від 18.11.2016 року №919-661370.

15.01.2020 року ОСОБА_1 укладено договір оренди квартири, за адресою: АДРЕСА_2 , строком на один рік.

У копії висновку експерта №3089-3091 за результатами судової будівельно-технічної експертизи від 11.06.2020 року зазначено: причиною руйнування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 05.08.2014 року є механічний вплив (вибухова хвиля) на конструкції будівлі внаслідок влучання артилерійського снаряду; зазначена квартира станом на момент складання документації відноситься до 4 категорії технічного стану, що відповідає аварійному, отже виключає можливість проживання у ній людей; розмір матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок руйнування зазначеної квартири станом на 05.08.2014 року може дорівнювати її ринковій вартості на цю дату, яка в еквіваленті долару США складає 24581 долар США.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.

У рішенні від 08.01.2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70).

Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України).

Частиною 3 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивачі стверджували, що шкоду їм було спричинено внаслідок обстрілу, який відбувся 05.08.2014 року в м. Луганську, де проводилась антитерористична операція.

В судовому засіданні в суді першої інстанції було встановлено, що позивачі є власниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка була пошкоджена в серпні 2014 року через механічний вплив (вибухову хвилю) на конструкції будівлі внаслідок влучання артилерійського снаряду. Розмір матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок руйнування зазначеної квартири, станом на 05.08.2014 року може дорівнювати її ринковій вартості на цю дату, яка в еквіваленті долару США складає 24581 долар США.

Місто Луганськ включене до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням КМ України від 7 листопада 2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення».

14.04.2014 року згідно з Указом Президента України від 14.04.2014 року №405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Таким чином, дійсно матеріальну шкоду було спричинено позивачам у період проведення антитерористичної операції на території м. Луганська.

Суд відзначає, що особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Позивачі звернулися до суду, мотивувавши позов, зокрема тим, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону).

З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.

При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenkov. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).

Крім того, відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623, механізм застосування якого не визначений.

Таким чином, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджену у період проведення антитерористичної операції квартиру.

Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належної позивачам на праві власності квартири, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачів.

Так, стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).

Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодувань винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Судова колегія вважає, що вимоги позивачів про відшкодування матеріальної шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України та моральної шкоди відповідно до приписів статті 23 Цивільного кодексу України є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те , що вони мають право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акта квартири у розмірі реальної її вартості є помилковими.

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням квартири внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи (позитивний матеріальний обов`язок).

Крім того, станом на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000684 від 03.07.2014 року триває, відомостей про те, що проведено об`єктивне та незалежне розслідування випадку заподіяння майнової шкоди позивачам (позитивний процесуальний обов`язок), суду надано не було.

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Разом з тим позивачі мають право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2019 року у справі № 265/6582/16-ц.

Якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту на територіях, підконтрольних Уряду України впродовж декількох років, це не має унеможливлювати захист права власності позивача, який гарантований Конституцією України.

Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, суд, вважає, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно права власності позивачів на таке майно, а тому порушення їх права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.

Аналогічний висновок зроблений Верховним судом у постанові від 26.02.2020 року під час розгляду справи №423/450/16-ц за подібними правовідносинами.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а за рахунок держави на користь позивачів підлягає стягненню грошова компенсації, яку суд визначає виходячи з відсутності компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення квартири позивачів; відсутності в державі спеціального порядку відшкодування за пошкоджену внаслідок терористичного акту квартиру; нездатність держави захищати власність; відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження квартири позивачів внаслідок терористичного акту.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги із визначеним позивачами розміром матеріальної та моральної шкоди компенсації у сумі 24000000 грн, що не відповідає фактичним обставинам справи, та вважає, що стягненню підлягає компенсація, що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням дискреційних повноважень та наведеної вище практики ЄСПЛ, та відповідає практиці Верховного Суду у подібних справах, сформованій у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 757/61954/16-ц (провадження № 61-4058св18), від 14 липня 2020 року у справі № 757/49142/16-ц (провадження № 61-19346св18), від 27 серпня 2020 року у справі № 419/2304/18 (провадження № 61-7783св20) та інших. Визначаючи розмір такої компенсації, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, враховуючи фактичні обставини справи, керуючись принципом розумності та справедливості, враховуючи наведену вище практику ЄСПЛ та Верховного суду, дійшов висновку, що в якості компенсації за порушене прав позивачів стягненню підлягає грошова сума у розмірі 100 000 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги представника КМУ про застосування до вимог позивачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди строків позовної давності суд відзначає, що оскільки суд першої інстанції відмовив позивачам в задоволенні позову через безпідставність цих вимог, то строки позовної давності застосуванню не підлягають.

Доводи Кабінету Міністрів України про те, що до його повноважень не належить відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, і Кабінету Міністрів України не є належним представником Держави України у цій справі, - не можуть бути прийняті до уваги, позивачі правильно визначили Кабінет Міністрів України представником Держави України як відповідача, оскільки Кабінет Міністрів України має повноваження не тільки з організації боротьби з тероризмом в Україні, але й із забезпечення її необхідними силами, засобами та ресурсами (частина перша статті 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»). Враховуючи особливості процесуального представництва Держави України як сторони справи та характер спірних правовідносин, пов`язаних із застосуванням, зокрема, Закону, колегія суддів з указаним висновком суду першої інстанції погоджується та вважає відповідний довід апеляційної скарги необґрунтованим.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються різного тлумачення діючого законодавства та переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.259,367,374,375,382,384 ЦПК України, апеляційний суд-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 14 червня 2021 року.

Головуючий

Судді: