Справа № 2-34/11 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/811/3754/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

судового засідання

18 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові питання про заміну сторони у справі у справі за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Трускавецького міського суду Львівської області в складі судді Марчука В.І. від 26 вересня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа відділ у справах громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Трускавецького МВ ГУМВС України у Львівській області про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 26 вересня 2019 року у задоволенні позову ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа відділ у справах громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Трускавецького МВ ГУМВС України у Львівській області про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовлено.

Дане рішення оскаржило ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» задовольнити, а саме: стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №ML-600/066/2005 від 02.12.2005 року в розмірі 107 328,66 дол. США; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №CNL-600/010/2006 від 30.01.2006 року в розмірі 70 130,17 дол. США; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» суму сплаченого судового збору в розмірі 212,24 дол. США та витрати по сплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в сумі 120 грн.; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» суму сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 7 995,32 грн. Вважають дане рішення незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що дані викладені у рішенні суду не відповідають дійсності, а саме «представник позивача в судовому засіданні вказав, що у ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» на момент прийняття прав вимог було відсутнє право на здійснення фінансових операцій, такі не внесені до реєстру фінансових установ. Звертають увагу, що представник ТзОВ в судовому засіданні під звукозапис повідомив, що на момент укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю (відступлення права вимоги) позивач був зареєстрований як фінансова установа, але в подальшому Розпорядженням Національної комісії, що здійснює регулювання ринку фінансових послуг №2023 від 20.08.2015р. виключено інформацію про ТзОВ «ОТП Факторинг» (місцезнаходження:03680, вул. Фізкультури, будинок 28-д) з державного реєстру фінансових установ та анулювало свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії НОМЕР_1 та додаток до нього від 03.12.2009р. Звертають увагу на те, що рішення від 28.05.2014р. не було заочним. Окрім того вказують, що неявка відповідача в судове засідання після оголошеної перерви, зупинення провадження у справі та поновлення її слухання не дає підстав для ухвалення заочного рішення, оскільки відповідач брав участь у попередніх засіданнях, йому роз`яснювали його права та обов`язки, він висловлював свою думку і ставлення до позовних вимог. Також вважають, що в судді Трускавецького міського суду Львівської області Марчука В.І. є якесь зацікавлення у позитивному вирішенні справ на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Вказують, що незаконне штучно створене суддею Марчуком В.І. обмеження прав позивача ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» є грубим порушенням вимог чинних нормативно-правових актів та яскраво свідчить про порушення останнім присяги судді. Вважають, що такі дії судді призвели до грубого порушення прав позивача ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» - особи яка звернулася до Трускавецького суду з відповідною позовною заявою за захистом свого й без того порушеного права. Окрім того вважають, що було порушено порядок визначення судді для розгляду справи, встановлений ч.3 ст. 11-1 ЦПК України, оскільки з невідомих їм причин всі вищезазначені справи автоматично розподілялись на суддю Марчука В.І.

В судове засідання окрім представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , учасники справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності зважаючи на те, що учасники справи повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заяву ТзОВ «ОТП Факторинг України» про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням представника у щорічній відпустці з 12.05.2021 року по 26.05.2021 року колегія суддів вважала не обґрунтованою та таку відхилила, зважаючи на те, що юридична особа знаючи про час та дату розгляду справи заздалегідь могла забезпечити участь іншого свого представника, замість того який перебуває у відпустці.

Судом апеляційної інстанції постановлено на обговорення питання про заміну позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на Акціонерне товариство «ОТП Банк».

Стосовно проведення заміни представник відповідача не заперечив.

З матеріалів справи вбачається, що 25.01.2010 року АТ «ОТП Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

До суду першої інстанції надійшло клопотання від ТзОВ «ОТП Факторинг України» про залучення їх до участі у справі як позивача замість ПАТ «ОТП Банк» (Т.1 а.с. 102).

В обґрунтування клопотання зазначали, що згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 10.12.2010 року та договору відступлення прав за Договором іпотеки №б/н від 10.12.10 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами №ML-600/066/2005 від 02.12.2005р., №CNL-600/010/2006 від 30.01.2006 року, договором іпотеки РСML-600/760/2005 від 02.12.2005р., укладеними між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачами.

Ухвалою судового засідання від 22 грудня 2010 року, занесеною до протоколу судового засідання залучено до участі у справі позивача ТзОВ «ОТП Факторинг» (Т.1 а.с. 110). (Фактично здійснено заміну позивача з ПАТ «ОТП Банк» на ТзОВ «ОТП Факторинг»).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу як кредитної операції міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої факторинг це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Таким чином, ЦК України проводить розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги. Це, зокрема, правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.

У постанові від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник набувач послуг чи товарів за первинним договором).

Вичерпний перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах, визначений у статті 1054 ЦК України. Такими є банк або інша фінансова установа.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 цього Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України)).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

У постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала на відсутність підстав для відступу від зазначених висновків.

Також, згідно з пунктом 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297, небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до підпункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг належить до фінансових послуг.

Таким чином, ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не видавались генеральна та/або індивідуальна ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою.

Отже, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором.

За змістом статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За таких обставин, встановивши недійсність договору про відступлення права вимоги від ПАТ «ОТП Банк» на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», можна дійти висновку про те, що дійсним та єдиним кредитором у цій справі є первісний кредитор ПАТ «ОТП Банк».

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №461/2900/11.

Враховуючи вказане, договір купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 10.12.2010 року та договір відступлення прав за Договором іпотеки №б/н від 10.12.10 року, згідно якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами №ML-600/066/2005 від 02.12.2005р., №CNL-600/010/2006 від 30.01.2006 року, договором іпотеки РСML-600/760/2005 від 02.12.2005р., укладеними між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачами слід вважати нікчемними із відповідними наслідками, оскільки такі, хоч і укладені з ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», яке на момент укладення договорів була фінансовою установою, однак у такої на час укладення договорів були відсутні ліцензії на здійснення валютних операцій, що унеможливлювало укладення ними договорів факторингу щодо кредитних договорів, що надані у іноземній валюті.

Крім цього, як вбачається із Комплексної інформаційної системи Національного банку України ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» була виключена з реєстру фінансових установ та таке на даний час не є фінансовою установою.

Також відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Крім цього, відповідно до ст. 548 ЦК України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання не спричиняє недійсність основного зобов`язання.

Зважаючи на вказане, у зв`язку із недійсністю договору №б/н від 10.12.2010 року купівлі-продажу кредитного портфелю в частині відступлення прав вимоги за кредитними договорами №ML-600/066/2005 від 02.12.2005р., №CNL-600/010/2006 від 30.01.2006 року, договором іпотеки РСML-600/760/2005 від 02.12.2005р., укладеними між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачами, недійсним є і договір відступлення права вимоги б/н від 10.12.2010 року в частині, що стосуються спірних правовідносин (тобто договорів кредитів та іпотеки).

За таких обставин, встановивши недійсність договорів купівлі-продажу кредитного портфелю та відступлення права вимоги укладених між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині відступлення прав вимоги за кредитними договорами №ML-600/066/2005 від 02.12.2005р., №CNL-600/010/2006 від 30.01.2006 року, договором іпотеки РСML-600/760/2005 від 02.12.2005р., укладеними між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачами, слід вважати, що дійсним та єдиним кредитором у цій справі є первісний кредитор АТ «ОТП Банк».

Зважаючи на вказане, судом першої інстанції безпідставно залучено до участі у справі ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» замість позивача АТ «ОТП Банк».

Враховуючи вказане, слід замінити позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на Акціонерне товариство «ОТП Банк» у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа відділ у справах громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Трускавецького МВ ГУМВС України у Львівській області про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

У зв`язку із заміною позивача у розгляді справи слід оголосити перерву та надати можливість особі, що залучена до у часті у справі ознайомитись з матеріалами справи, з можливістю висловити свої письмові міркування по суті розгляду.

Керуючись ст.ст. 55, 222, 368 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

замінити позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на Акціонерне товариство «ОТП Банк» у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа відділ у справах громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Трускавецького МВ ГУМВС України у Львівській області про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

У розгляді справи оголосити перерву до 15 год. 00 хв. 14 вересня 2021 року надавши можливість особі, що залучена до участі у справі ознайомитися з матеріалами справи, з можливістю висловити свої письмові міркування по суті розгляду.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної ухвали безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст ухвали складено 21.05.2021 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра