Справа № 761/648/21
Провадження № 2/761/5437/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року суддя Шевченківського районного суду м.Києва Рибак М.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрига» в особі директора Найденка Олексія Петровича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання майна, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року ТОВ «Квадрига» в особі директора Найденка О.П. (далі - позивач) до ОСОБА_1 (далі - відповідач-1), ОСОБА_2 (далі - відповідач-2) про відшкодування витрат на утримання майна за період з 10.04.2015 року по 30.11.2020 року в розмірі 80 972,64 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Квадрига» є добросовісним набувачем (володільцем) квартири АДРЕСА_1 , оскільки набуло право власності на зазначену квартиру на підставі договору іпотеки укладеного між Кредитною спілкою «Володар» та ОСОБА_3 , посвідченим 06.08.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Миколаївною за реєстровим № 5951, право вимоги за яким на підставі індосаменту від 17.09.2013 року перейшло позивачу. При цьому позивач не знав і не міг знати, що ОСОБА_1 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя з порушенням вимог закону за відсутності згоди іншого співвласника майна ОСОБА_2 . Зазначена обставина справи була встановлена лише судовими рішеннями у справі № 761/9942/15-ц, остаточне з яких ухвалено Верховним Судом лише 04.03.2020 року.

Спірна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , добросовісним набувачем якої з 10.04.2015 року є позивач, належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Однак з 10.04.2015 року, позивач несе витрати по утримані квартири та сплаті житлово-комунальних послуг, які повинні сплачувати відповідачі. Станом на 30.11.2020 року вартість утримання квартири АДРЕСА_1 склала 80 972 грн. 64 коп., що підлягає до солідарного стягнення з відповідачів.

Ухвалою суду від 02.02.2021 року по справі відкрито провадження, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

01 квітня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача-2 на позовну заяву, в якому остання зазначила, що заявлені позивачем вимоги, які стосуються витрат на постачання електричної енергії, надання послуг з вивезення побутових відходів, за надані послуги із централізованого постачання холодної води та відведення холодної і гарячої води, житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 , на загальну суму 80 972 грн. 64 коп., не є необхідними витратами саме на утримання і збереження майна (квартири), в розумінні частини 3 ст. 390 Цивільного кодексу України. Позивач, на підтвердження таких витрат, не надав належних та достовірних доказів щодо укладення ним договорів на постачання електричної енергії, на надання послуг з вивезення побутових відходів, на надання послуг із централізованого постачання холодної води та відведення холодної і гарячої води, на житлово-комунальні послуги з відповідними постачальником електроенергії та надавачами житлових комунальних послуг.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 вересня 2003 року подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набуто квартиру АДРЕСА_1 , титульним власником якої визначено ОСОБА_1

24 жовтня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МL-002/726/2006.

Цього ж дня у забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором банк уклав із позичальником договір іпотеки № PCL-002/726/2006, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 . У договорі зазначено, що дана квартира є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; дружина позичальника надала нотаріально посвідчену згоду на укладення договору іпотеки.

28 вересня 2012 року між АТ «ОТП Банк», яке є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна», та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги за укладеним із ОСОБА_1 кредитним договором № МL-002/726/2006 від 24 жовтня 2006 року.

17 жовтня 2012 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № PCL-002/726/2006 від 24 жовтня 2006 року.

11 квітня 2013 року між іпотекодавцем ОСОБА_1 та новим іпотекодержателем ОСОБА_3 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким у зв`язку з порушенням іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором № МL-002/726/2006 у рахунок виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав іпотекодержателю у власність предмет іпотеки.

06.08.2013року між КС «Володар» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №ДЗ-891.3, відповідно до умов якого кредитодавець надав, а позичальник отримав 627 600,00 грн. строком до 06.08.2015 року під 31 % річних за користування кредитним коштами.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № ДЗ-891.3 від 06.08.2013 року між КС «Володар» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки посвідчений 06.08.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М. за реєстровим № 5951, відповідно до умов якого ОСОБА_3 в іпотеку кредитній спілці передано квартиру АДРЕСА_1 .

За зазначеним іпотечним договором 06.08.2013 року випущено заставну АА № 000074.

17.09.2013 року право вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором № ДЗ-891.3 від 06.08.2013 року на підставі договору про відступлення права вимоги перейшло до ТОВ «Квадрига».

17.09.2013 року за передавальним написом (індосаментом) КС «Володар» передано ТОВ «Квадрига» заставну серії АА №000074, державна реєстрація якого відбулась 26.11.2014 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шульгою І.Ю.

10.04.2015 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № ДЗ-891.3 від 06.08.2013 року ТОВ «Квадрига» звернуто стягнення на предмет іпотеки.

10.04.2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Приваловою Є.Є. за ТОВ «Квадрига» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.01.2018 року у справі № 761/9942/15 задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк», за участю третіх осіб: Кредитної спілки «КС Володар», ТОВ «Квадрига», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Лариси Миколаївни та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Краковецької Алли Миколаївни про визнання правочинів недійсними. Визнано договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 11.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Миколаївною за реєстровим № 2565 - недійсним.

Постановою Верховного Суду від 04.03.2020 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30.01.2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31.05.2018 року у справі № 761/9942/15-ц залишено без змін.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.01.2020 року у справі №761/5167/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Лариси Михайлівни, Кредитної спілки «КС «Володар», ТОВ «Квадрига» про застосування наслідків недійсності правочину, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 02.09.2020 року - скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, вчинений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною №9377538 щодо виникнення права власності на спірну квартиру у ТОВ «Квадрига», підставою якого є договір про іпотеку № 5951 від 06.08.2013 року посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що 10.04.2015 року, позивач, як добросовісний набувач квартири, несе витрати по утримані квартири та сплаті житлово-комунальних послуг, які повинні сплачувати відповідачі.

Відповідно до ч. 3 с. 390 ЦК України, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Згідно з ч. 4 ст. 390 Цивільного кодексу України, добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 травня 2018 року у справі №910/15521/17 зроблено висновок, що «під поняттям «необхідні витрати» розуміються тільки ті витрати, які необхідні для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності. Отже, інші витрати, тобто не «необхідні», відшкодуванню не підлягають».

В постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-389цс16 зазначено, що: «відповідно до частини 3 ст. 390 Цивільного кодексу України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Згідно із частиною 4 ст. 390 Цивільного кодексу України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим положення частини 4 ст. 390 Цивільного кодексу України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню.

За положеннями частини 3 підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини 3 ст. 390 Цивільного кодексу України, за положеннями частини 4 цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Під поліпшеннями маються на увазі такі витрати на майно, що з одного боку, не диктуються необхідністю його збереження, але, з іншого боку, носять обґрунтований, корисний характер, тому що поліпшують експлуатаційні властивості речі, підвищують її якість, збільшують вартість і т.п. (наприклад, додаткові пристосування, що поліпшують використання речі).

Разом з тим, витрати, заявлені позивачем до стягнення, які стосуються витрат на постачання електричної енергії, надання послуг з вивезення побутових відходів, за надані послуги із централізованого постачання холодної води та відведення холодної і гарячої води, житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 , на загальну суму 80 972 грн. 64 коп., не є необхідними витратами саме на утримання і збереження майна (квартири), в розумінні частини 3 ст. 390 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач, на підтвердження таких витрат, не надав належних та достовірних доказів щодо укладення ним договорів на постачання електричної енергії, на надання послуг з вивезення побутових відходів, на надання послуг із централізованого постачання холодної води та відведення холодної і гарячої води, на житлово-комунальні послуги з відповідними постачальником електроенергії та надавачами житлових комунальних послуг.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позивачем не було надано доказів того, що понесені витрати є необхідними витратами саме на утримання і збереження майна (квартири), виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 390 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 279, 289, 352-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрига» в особі директора Найденка Олексія Петровича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання майна - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрига»: 01032, м. Київ, вул. Назарівська, 11, кв. 47, .

ОСОБА_1 : АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 : АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_2 .

СУДДЯ М.А. РИБАК