Дата документу 27.04.2021
Справа № 320/4829/19
Провадження № 2/937/106/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Іваненко О.В.,

за участю секретаря Захарової І.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника відповідача адвоката Кальченко А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Комунального підприємства «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» про усунення перешкод у користуванні приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Комунального підприємства «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» про усунення перешкод у користуванні приміщенням.

В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що АТ «Українська залізниця» є юридичною особою, що утворене відповідно до ЗУ «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізницям». Згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств і установ, реорганізованих шляхом злиття відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в тому числі ДП «Придніпровська залізниця». Відповідно до пункту 20 Статуту, товариство має у власності майно, що внесене до його статутного капіталу, та/або інше майно, набуте ним на підставах, що не заборонені законодавством. Товариство здійснює володіння, користування та розпорядження таким майном згідно з метою своєї діяльності з урахуванням вимог законодавства та цього Статуту.

На підставі зведеного переліку майна ДП «Придніпровська залізниця» затвердженого Міністром інфраструктури України 18.08.2015, вантажний двір станції Мелітополь із комплексом будівель, в тому числі і нежитлова будівля гаража на 1 автомашину ст. Мелітополь за адресою: АДРЕСА_1 включено до статутного капіталу АТ «Укрзалізниця». На підставі свідоцтва про право власності від 18.09.2007 серія НОМЕР_1 та передавального акта від 03.08.2015 у вересні 2016 здійснено перереєстрацію права власності за ПАТ «Укрзалізниця» на всю будівлю гаража літ. В-1, яка складається із трьох приміщень. Регіональною філією «Придніпровська залізниця» 14.12.2018 здійснено обстеження земельної ділянки щодо встановлення земельного сервітуту та перевірки права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 , за результатами якого складено акт. В ході перевірки встановлено, що ОСОБА_2 займає частину нежитлової будівлі гаража на 1 автомашину літ. В-1, а саме приміщення №3. До зазначеного приміщення доступ має лише гр. ОСОБА_2 , оскільки, ним зведено паркан. Зі слів гр. ОСОБА_2 це приміщення належить йому на підставі рішень Мелітопольського міськрайонного суду. Однак, правовстановлюючі документи гр. ОСОБА_2 не надає. Таким чином, дії ОСОБА_2 створюють перешкоди АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» у здійснені прав власника, який не може вільно користуватись приміщенням №3 нежитлової будівлі гаража на 1 автомашину літ.В-1, за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить Позивачу на праві власності. Тому позивач просить суд витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 приміщення №3 нежитлової будівлі гаража на 1 автомашину літ. В-1

за адресою: АДРЕСА_1 , усунути перешкоди користуванні приміщенням шляхом виселення ОСОБА_2 із займаного приміщення, та стягнути судовий збір у розмірі 3842,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 на задоволенні позовних вимог наполягав та у відповіді на відзив зазначив, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація, що за Відповідачем зареєстровано право власності на комплекс будівель без розшифрування яке саме майно включає у себе цей комплекс та якої площі. Крім того, до відзиву додано план-схема від 26.07.2019 розташування будівель. Даний план-схему від 26.07.2019 виконано адвокатом Кальченко A.B. Проте, на думку Позивача, план - схема не відповідає дійсності та не може бути належним та достовірним доказом в розумінні положень ст.ст. 77, 79 ЦПК України. Позивач вважає, що адвокат ОСОБА_3 не має необхідних спеціальних знань для складання план-схем, які можна використовувати саме в якості доказів. Таким чином, Відповідач не довів, що він не займає приміщення №3 гаражу на 1 автомашину літ. В-1 за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить Позивачу на праві власності. Також Відповідачем не доведено, що займане ним приміщення належить йому на праві власності.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Кальченко А. В. просив у задоволенні позову відмовити, згідно наданого відзиву відповідно до «Витягу з реєстру про право власносіт» Відповідачу належить на праві власності комплекс будівель розташованих за адресою: АДРЕСА_2 («Комплекс»). «Комплекс» включає в себе будівлю під літерою Г-1, до якої примикає « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». На підставі Рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 14.11.2007р. №2-5644, ухвали Мелітопольського міськрайонного суду від 24.03.2008р. № 2-5644 та ухвали Мелітопольського міськрайонного суду від 02.06.2008р. № 2-5644 за відповідачем було визнано право власності на комплекс будівель та споруд, розташований по АДРЕСА_3 ). Таким чином, позивач не має жодних правових підстав вимагати від відповідача залишити майно, яке належить останньому на праві власності. Вважає, що, виходячи із вимог статті 81 ЦПК України, Позивачем не надано жодних належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження того, що відповідач створює для Позивача перешкоди у користуванні « ОСОБА_4 ». 26.07.2019 року між Відповідачем та адвокатом Кальченко А.В. укладено Договір про надання правових послуг адвоката. Згідно акту виконаних робіт від 24.02.2021 року сума витрат на правову допомогу складає 16500,00грн, які він просить суд стягнути з позивача на користь відповідача.

Представник третьої особи КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» - в судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просить вирішити питання на розсуд суду.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що паркан біля будівлі було встановлено працівниками «Укрзалізниці» після реконструкції вокзалу у 2002 році. Зазначив що будівля довгий час перебувала у власності ОСОБА_6 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що ОСОБА_6 користується будівлею з 2006-2008 років. Територія де знаходиться будівля відділено від території Укрзалізниці парканом, на якому є зображення знаку «Укрзалізниця».

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи позивач АТ «Українська залізниця» є юридичною особою, що утворене відповідно до ЗУ «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в тому числі ДП «Придніпровська залізниця». Відповідно до пункту 20 Статуту, товариство має у власності майно, що внесене до його статутного капіталу, та/або інше майно, набуте ним на підставах, що не заборонені законодавством. Товариство здійснює володіння, користування та розпорядження таким майном згідно з метою своєї діяльності з урахуванням вимог законодавства та цього Статуту.

Згідно ч.3 ст.4 ЗУ «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» передбачено, що внесення нерухомого майна залізничного транспорту до статутного капіталу товариства може здійснюватися на підставі обліку майна на балансах Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств залізничного транспорту відповідно до законодавства без попередньої державної реєстрації права власності на таке майно.

На підставі зведеного переліку майна ДП «Придніпровська залізниця» затвердженого Міністром інфраструктури України 18.08.2015, свідоцтва про право власності від 18.09.2007 серія НОМЕР_1 , передавального акту від 03.08.2015, ПАТ «Укрзалізниця» на праві власності належить вантажний двір станції Мелітополь із комплексом будівель, в тому числі і нежитлова будівля гаража на 1 автомашину ст. Мелітополь за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-16).

Згідно листа Управління містобудування і архітектури Мелітопольської міської ради від 14.12.2006 року №652 будівлям контори та майстерні, балансовий номер - 0100300, був присвоєний адресний номер - АДРЕСА_1 . Дане твердження позивача також підтверджується рішенням від 13.09.2007 року Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради № 199/10 про оформлення права власності на комплекс будівель та споруд, розташованих по АДРЕСА_1 , за Державою Україна, в особі Міністерства транспорту та зв`язку України.

Згідно Акту обстеження земельної ділянки щодо встановлення земельного сервітуту та перевірки права власності на нерухоме майно від 14.12.2018 року проведеного Регіональною філією «Придніпровська залізниця» стосовно нерухомого майно по АДРЕСА_1 , встановлено, що ОСОБА_2 займає частину нежитлової будівлі гаража на 1 автомашину літ.В-1, а саме приміщення №3 (а.с.21-22).

Спірна будівля розташована по АДРЕСА_1 , згідно наданого викопіювання інвентарної справи, а саме схематичного плану з технічного паспорта, під літерою В-1 має довжину 18,10м. та ширину 9,35 м.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, судом в судовому засіданні було встановлено наступне.

Згідно листа КП «ММБТІ» №2743 від 21.11.2019 року, викопіювання з інвентарної справи, в архіві КП «ММБТТ» ММР ЗО містяться інвентарні справи на комплекс будівель та споруд по АДРЕСА_4 та на комплекс будівель та споруд по АДРЕСА_1 . Станом на 01.01.2013:

- право власності на комплекс будівель та споруд, розташований по АДРЕСА_1 зареєстровано за Державою Україна, в особі Міністерства транспорту та зв`язку України на підставі свідоцтва про право власності від 18.09.2007, зазначений комплекс складається з: будівлі А-2 загальною площею 164,7м2, основною 76,0м2, будівлі Б-1 загальною площею 66,7м2, основною 40,0м2, будівлі В-1 загальною площею 142,7м2, основною 142,7м2 та чотирьох споруд;

- право власності на комплекс будівель та споруд, розташований по АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішень Мелітопольського міськрайонного суду від 11.06.2007 с.№ 2-3027, 14.11.2007 с.№ 2-5644, 24.03.2008 с.№ 2-5644, зазначений комплекс складається з: будівлі А-1 загальною площею 61,7м2, основною 61,7м2, будівлі Б-1 загальною площею 39,1м2, основною 39,1м2, будівлі В-1 загальною площею 46,0м2, основною 39,0м2, будівлі Г-1 загальною площею 65,3м2, основною 33,0м2, навісу Д,

будівлі Е-1 загальною площею 83,8м2, основною 71,0м2, будівлі Ж-1 загальною площею 35,8м2, основною 33,9 м2, будови З-1, огорожі №1, калитки №2, воріт №3. (а.с.59-66, 93).

Згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.06.2008 року, за гр. ОСОБА_2 зареєстровано право власності на комплекс будівель за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі рішень Мелітопольського міськрайонного суду №2-3891 від 13.04.2005р., №2-3027 від 11.06.2007р., №2-5644 від 14.11.2007р., ухвали №2-5644 від 24.03.2008р.

Судом встановлено, що частина спірної будівлі під літерою В-1 яка має довжину 18,10м. та ширину 9,35 м. згідно технічного паспорта від 22.12.2006р. наданого АТ «Українська залізниця», у технічному паспорті від 15.01.2008 року відповідача ОСОБА_2 зазначена як будівля Г-1 загальною площею 65,3м2, основною 33,0м2 , та є суміжною будівлею.

Згідно ч.4 ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.3,4 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином з урахуванням вищевказаних рішень суду, спірне майно, за часом придбання та оформлення у власність, було придбане відповідачем ОСОБА_2 останнім за часом у ПП «Обрій», яке на момент винесення рішення було власником цього майна за адресою: АДРЕСА_4 , до складу якого входила частина спірної будівлі під літерою В-1 яка має довжину 18,10м. та ширину 9,35 м. згідно технічного паспорта від 22.12.2006р., а саме спірна частина будівлі Г-1 загальною площею 65,3м2, основною 33,0м2 згідно технічного паспорта від 15.01.2008 року, згідно рішення суду №2-5644 від 14.11.2007р. та ухвали №2-5644 від 24.03.2008р. Дане рішення суду сторонами не оскаржувалось, а тому на даний час відповідач ОСОБА_2 є власником зазначеної будівлі Г-1 загальною площею 65,3м2, основною 33,0м2, яка раніше була частиною будівлі під літерою В-1 яка має довжину 18,10м. та ширину 9,35 м. згідно технічного паспорта від 22.12.2006р.

Судом, під час виїзного судового засідання, з урахуванням вищевикладеного, встановлено, що спірна будівля під літерою В-1 яка має довжину 18,10м. та ширину 9,35 м, поділена на дві окремі частини, має дві різні адреси, двох різних власників. Дані приміщення є суміжними, мають різні входи та розділені стіною, а тому не сполучені та використовуються незалежно один від одного.

Так будівля під літерою В-1 яка має довжину 18,10м. та ширину 9,35м. згідно технічного паспорта від 22.12.2006р. розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та власником є АТ «Українська залізниця».

В свою чергу будівля Г-1 загальною площею 65,3м2, основною 33,0м2 згідно технічного паспорта від 15.01.2008 року, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , та власником є ОСОБА_2 .

Дана обставина була встановлена судом при особистому огляді будівель під час виїзного судового засідання 29.01.2021 року. А тому посилання позивача щодо дій відповідача ОСОБА_2 які створюють перешкоди позивачу у здійснені прав власника вільно користуватись будівлею В-1, за адресою: АДРЕСА_1 , не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні та необґрунтовано належними доказами.

Посилання представника позивача на той факт, що у технічному паспорті відповідача ОСОБА_2 допущено невідповідність схематичного зображення будівлі позначеної як Г-1 не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки технічний паспорт відповідачу було надано на підставі рішення суду №2-5644 від 14.11.2007р., ухвали №2-5644 від 24.03.2008р., та останнім за часом.

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що відсутні підстави застосування до даного спору положень ст.388 ЦК України, оскільки доводи позивача викладені у позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки необґрунтовані належними доказами, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір на користь позивача поверненню не підлягає.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Із матеріалів справи вбачається, що 26.07.2019 року між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Кальченко А.В. було укладено основний договір про надання правової допомоги, та додаткові угоди до договору від 20.12.2019 року, 30.12.2020 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до розрахунку наданих послуг згідно акту виконаних робіт від 24.02.2021 року загальна вартість послуг адвоката Кальченко А.В. за надання правничої допомоги ОСОБА_2 складає 16500,00грн., яка фактично була сплачена відповідачем, а тому підлягає стягненню на користь останнього з позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справа №591/519/19 (№ 61-18146св19) від 18.02.2021 року, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)).

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 13, 211, 259, 263-268 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Комунального підприємства «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» про усунення перешкод у користуванні приміщенням відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Тверська б.5) в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» (, МФО 305482, місцезнаходження: 49038, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького б.108) на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (і.н. НОМЕР_2 ), який мешкає: АДРЕСА_5 , судові витрати в сумі 16500,00 (шістнадцять тисяч п`ятсот) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Текст повного рішення буде складено 07.05.2021 року.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко