Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2021 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя у складі:

головуючого судді Мирошниченка Ю.М.;

секретаря судового засідання Прилепо Ю.О.,

позивачки ОСОБА_1 ;

відповідача ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

I. Вимоги та заперечення сторін.

У березні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що з 2016 року проживала в квартирі відповідача. Протягом цього часу за власні кошти придбано LCD телевізор LG65SM8600LA, ігрову приставку Sony PlayStation та кухонний комбайн «Kenwood». У січні 2021 року після сварки з Бітковим змінила місце проживання. Відповідач відмовився повертати належну їй побутову техніку. Просила витребувати з його незаконного володіння належне їй майно.

Відповідач позов не визнав, повідомив, що з позивачкою проживали однією сім`єю з 2007 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Оскільки він є людиною з інвалідністю, пересувається з обмеженнями та майже нічого не бачить, його банківською карткою розпоряджалась позивачка, яка на спільні кошти придбала спірне майно, в тому числі й телевізор, кредит за який погашала з його банківського рахунку.

ІІ. Факти.

Відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29.11.2019 року ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 41198 на придбання LCD телевізору LG65SM8600LA (а. с. 3-7) та здійснювала його сплату (а. с. 8, 9, 10).

У грудні 2019 року позивачка також придбала кухонну машину KCC9040S Cooking вартістю 24999 грн. (а. с. 40, 41)

Відповідачем надані квитанції про сплату комунальних послуг за період з листопада 2019 року по лютий 2021 року (а. с. 49-105).

ОСОБА_1 також надала копію чека про придбання ігрової приставки Sony PlayStation, гейм паду та ігрового диска (а. с. 137).

ІІІ. Право.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з нормами ст. ст. 16, 387 ЦК України кожна особа має право на захист своїх прав та законних інтересів, зокрема шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною другою статті 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, а за змістом частини третьої статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або рішення суду. Таким чином, позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном та підтвердити своє право власності на спірне майно.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У п. 20 постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при застосуванні ст. 74 СК, яка регулює поділ майна осіб, котрі проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Як роз`яснено в п. 23 згаданої постанови Пленуму ВСУ, спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з нормами ст. 13 ЦПК України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

IV. Висновки суду.

Позивачем за віндикаційним позовом, з яким звернулась до суду позивачка у цій справі, є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння.

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

У сімейному законодавстві існує презумпція спільної сумісної власності подружжя. Вона вказує на те, що будь-яке майно, придбане в шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, окрім майна, виключеного з цивільного обороту. Таким чином, все нерухоме та рухоме майно, а також інші речі, що були набуті подружжям у шлюбних відносинах, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

У судовому засіданні сторони визнали, що протягом 13 років проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

За таких обставин позивачкою не доведено, що відповідач незаконно володіє спірним майном, що є обов`язковою умовою правомірності вимоги за віндикаційним позовом.

Водночас відповідач не заперечував, що все спірне майно існує в натурі й знаходиться в його помешканні, а отже за наявності відповідного спору може бути поділено в натурі.

Посилання позивачки на те, що вона мала більший дохід, ніж відповідач судом відхиляються з огляду на ч. 1 ст. 60 СК України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Визначення позивачем способу захисту своїх прав з огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу є його виключним правом і не відноситься до кола дискреційних повноважень суду.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-77,81, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 328, 387 ЦК України, ст.ст. 61, 63, 69-71, 74 СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Повне судове рішення буде складено 21 червня 2021 року.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко