Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2021 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Осколков І.Л.,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Селівончик А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, оформлений у формі боргової розписки,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , звертаючись з позовом до суду з вимогами до ОСОБА_2 просив присудити до стягення з ОСОБА_2 на свою користь суму позики в розмірі 151 380,27 доларів США, в тому числі, сума основного боргу 140 000,00 доларів США та 3% річних - 11 380,27 доларів США, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 510,00 гривень.

01 жовтня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справ та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

За змістом положень ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

З дотриманням вимог статей 174, 178 ЦПК України, 04 листопада 2020 року до суду надійшов відзив на позов поданий представником відповідача - адвокатом Селівончик А.І., висловлюючи свою позиції щодо предмету позову відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі мотивуючи свою позицію тим, що надані позивачем суду письмові розписки не можуть слугувати належними доказом отримання відповідачем грошових коштів, сума позики є значною та позивачем не доведено джерела походження цих коштів, а враховуючи той факт, що позивач перебував на державній службі та зобов`язаний був декларувати свої доходи та кредиторську заборгованість, однак ці доходи (витрати) не відображено в деклараційні, що свідчить про фіктивність укладених розписок.

10 листопада 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви представника позивача - адвоката І.Л. Осколкова про вжиття заходів забезпечення позову, яка подана через канцелярію суду 09 листопада 2020 року (зареєстрована за вх.№70802/1).

23 листопада 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позов, поданий представником позивача - адвокатом - І.І. Осколковим.

09 грудня 2020 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзиві, які подано представником відповідача - адвокатом Селівончик А.І..

09 грудня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснили, що 23 серпня 2013 року відповідач написав власноручно розписку щодо зобов`язань повернути отриману у позивача суму в розмірі 140 000 (сто сорок тисяч) доларів США до 31 грудня 2013 року, з яких 20 000,00 (двадцять тисяч) доларів США - до 01 жовтня 2013 року Внаслідок невиконання зобов`язань за борговою розпискою, за домовленістю між сторонами, 15 вересня 2015 року відповідач написав нову боргову розписку де передбачено інший термін викання зобов`язань по сплаті боргу за первісною розпискою, яка в подальшому пролонгована шляхом укладення нових розписку від 17 січня 2017 року та 06 червня 2017 року, у такий спосіб остаточно визначено строк виказання зобов`язань - до 31 грудня 2017 року. Оскільки відповідач протягом тривалого часу не виконує свої зобов`язання, вирішити це питання в досудовому порядку не виявляється за можливе, позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду з вимогою стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу 140 000,00 доларів США та 3% річних - 11 380,27 доларів США, що є предметом позову.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні висловили свою позицію щодо підстав для відмови у задоволенні позову, просили в позові відловити з підстав, видалених у відзиві на позов та поданої до суду заяви про застосування строків позовної давності, додатково пояснили, що відповідач дійсно власноруч написав надані до суду розписки, однак за цими розписками позивач не передавав грошові кошти, оскільки вони використовувались з метою пред`являння третім особам для підтвердження ніби то існуючих перед позивачем зобов`язань. Сторони перебували в дружніх та довірчих відносинах, тому відповідач не вимагав оригіналів розписок, які досі зберігаються у позивача. Відповідач наголосив, що не мав наміру позичати кошти для власних потреб у такій значній сумі, а позивач в свою чергу не мав в наявності такої суми коштів, що підтверджується його деклараціями, які він, як державний службовець, мав здавати щорічно, крім того відповідач просить застосувати строки позовної давності, оскільки враховуючи дату укладання первісної розписки, строк пред`явлення позову до суду з цими вимогами сплинув, що є самостійною підставою для відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши думку учасників цивільного процесу, наведеними сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі та приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч. 2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 23 серпня 2013 року ОСОБА_2 написав власноручно розписку щодо зобов`язань повернути отриману суму ОСОБА_1 в розмірі 140 000 (сто сорок тисяч) доларів США до 31 грудня 2013 року, з яких 20 000,00 (двадцять тисяч) доларів США - до 01 жовтня 2013 року.

Згідно ч. 2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України)

Виходячи з положень ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст.1051 Цивільного кодексу України)

При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не можу ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами.

Надаючи оцінку долученим до справи доказам та безпосередньої борговій розписці датованій 23 серпня 2013 року судом враховано наступне, що сторони не заперечували її складання, відповідач визнав факт власноручного написання цієї розписки, висуваючи заперчеення щодо фактичної ппредачі грошових коштів та укладення боргового документа на користь третіх осіб, відповідач обмежився викладеною письмовою позицією у відзиві на позов та надавши усні пояснення в судовому засідання, правом подати письмові докази на спростування заявлених вимог та заявити клопотання про їх витребування, у разі потреби, не скористався.

В розрізі даного спору суд враховує положення статті 545 ЦК України, якою передбачено, що одним з документів, що підтверджує виконання зобов`язання боржником є наявність боргового документа у боржника. Частина 4 вищевказаної статті ЦК України вказує, що у разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до частини другої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом, при цьому відповідач не був позбавлений можливості надати другий оригінал договору, який у разі підписання його сторонами повинен був зберегтися у нього.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1194 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Згідно ст.ст. 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України)

За нормами цивільного процесуального законодавства, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов`язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов`язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені.

Відповідно до частин першої та другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За правилом ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15.

За наведених обставин, судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики, який оформлено у виді боргової розписки датованої 23 серпня 2013 року в частині своєчасного повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу в повному обсязі не повернув, в порядку ст.1051 Цивільного кодексу України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно заявлені вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 140 000,00 доларів США., з урахуванням трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, як це передбачено ч.2 ст.625 ЦК України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. ( ч. 1 ст. 509 ЦК України)

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплавом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі сплавом цього строку (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Надаючи правову оцінку склавшимся між сторонами відносинам, які виникли внаслідок укладання боргової розписки датованій 23 серпня 2013 року, суд враховує, що розписка оформлена відповідачем містить дані щодо отримання грошей для передачі їх позивачу із зобов`язанням їх повернення та строку виконання зобов`язання - суму боргу в розмірі 140000,00 доларів США - до 31 грудня 2013 року, з якої 20000,00 доларів США - до 01 жовтня 2013 року.

Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, про що заявлено стороною відповідача на стадії розгляду справи суду виходить з наступного.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст. 252-255 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 с.267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний лише з визначеними сторонами датами виконання зобов`язання.

Згідно штампу вхідної кореспонденції суду позивач звернувся безпосередньо до суду з даним позовом 22 вересня 2020 року.

Строк здійснення першого платежу в розмірі 20000,00 доларів США визначений сторонами датою 01 жовтня 2013 року, а отже перебіг строку позовної давності почався з наступного дня, відповідно його закінчення припадає на дату 02 жовтня 2016 року, виконання зобов`язання в повному обсязі (основної суми боргу) визначено датою 31 грудня 2013 року, відповідно його закінчення припадає на дату 01 січня 2017 року, тобто позивач звернувся з позовом до суду 22 вересня 2020 року поза межами загального строку позовної давності, не заявив про його поновлення не зазначив поважності причин пропуску цього строку.

Порядок відліку позовної давності наведений у ст. 261 ЦК України, вказує на те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд погоджується з позицією сторони відповідача, що про своє порушене право позивач міг дізнатися вже з наступного дня після закінчення строку виконання зобов`язання, однак за відсутності поданого до суду клопотання про поновлення пропущеного строку для подання позову до суду відсутні підстави надавати оцінку позиції позивача щодо наявності (відсутності) поважних причин щодо несвоєчасного звернення з цим позовом до суду.

Про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, за доведених обставин обставин спливу загального строку позовної давності для пред`явлення позивачем вимог до відповідача про стягнення основної суми боргу за розпискою датованою 23 серпня 2013 року в розмірі 140 000,00 доларів США, із визначеним строком виконання зобов`язання до 31 грудня 2013 року, суд не вбачає підстав для задоволення цих вимог, а враховуючи, що вимоги про стягнення трьох процентів річних за несвоєчасне викання грошового зобов`язання, яка розрахована позивачем та визначена в розмірі 11380,27 доларів США, є похідними від основного зобов`язання, тому позов не підлягає задоволення в повному обсязі.

Поняття цивільно-правового договору визначено в ст. 626 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, договори є підставою виникнення і формою існування зобов`язань, які одночасно складають зміст договору, тобто ці поняття не є тотожними.

Строк дії договору (виконання зобов`язань) є істотною умовою договору і встановлюється за загальними правилами, визначеними в статтях 251-255, 530 -531, 631 Цивільного кодексу України.

Верховний Суд у постанові від 19 березня 2019 року у справі № 916/626/18 дійшов висновку, що закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язань позивача-виконавця, які виникли внаслідок його укладення та не були виконані на момент припинення договору, не звільняє від виконання зобов`язань за договором щодо надання відповідних послуг.

Наведені висновки ВС повністю узгоджуються з приписами чинного законодавства. Верховний Суд послався на частину 1 статті 598 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частиною 2 цієї статті визначено, що припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зміна строку виконання зобов`язання, як і будь-якої іншої умови договору, може мати місце за згодою сторін, якщо інше не встановлене договором або законом. Таке правило закріплене ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України.

Оскільки закон не містить спеціальної норми про порядок та форму змін умов договору щодо строку виконання зобов`язання, такі зміни підпорядковуються загальним правилам зміни договору.

Разом з тим, застосовуючи позовну давність, суд виходить з того, що правовідносини між сторонами спору виникли на підставі розписки датованій 23 серпня 2013 року, надавши цьому відповідну оцінку, в той же час критично ставиться до позиції позивача, який посилається на існування інших окремих письмових документів, а саме: розписок оформлених власноруч відповідачем датовані 15 вересня 2015 року, 17 січня 2017 року, 06 червня 2017 року, які, на його думку, свідчать про зміну способу, порядку та строків виконання зобов`язань саме за первісною розпискою та мають бути оцінені судом в контексти дотримання строків позовної давності, оскільки остання розписка визначає строк виконання зобов`язань - 31 грудня 2017 року.

Однак суд не вбачає підстав визнавати ці розписки як спосіб пролонгація первісного договору позики (письмової розписки), оскільки за своїм змістом та визначеними умовами вони є відмінними, в тому числі за сумами основного боргу, не містять умов щодо продовження строку виконання зобов`язання з посиланням на первісну розписку, тому не свідчать про укладення між сторонами спірних відносин договору про продовження дії первісного договору у спосіб та з підстав, визначених чинним законодавством.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність.

У справі «Класс та інші проти Німеччини» від 6 січня 1978 року Суд підкреслив, що із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Гарантованість прав судовим захистом включає право на справедливий судовий розгляд, доступ до правосуддя, рівність сторін; єдність громадянських і інших прав та їх соціальну еволюцію тощо.

Важливою передумовою забезпечення права справедливого судового розгляду як умови дії принципу верховенства права є: право особи на незалежний і безсторонній суд, право розумного терміну розгляду, принцип рівності сторін.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за стягнення заборгованості за договором позики, оформлений у формі боргової розписки, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 11, 15, 202,509, 598, 614, 627, 628 Цивільного кодексу України, статтями 2-5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за стягнення заборгованості за договором позики, оформлений у формі боргової розписки.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я: