н/п 2/490/592/2020 Справа № 490/1783/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі - Баришніковій І.М.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Бєлік С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту поживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування та скасування свідоцтв про право на спадкування за законом, визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Історія справи.

1.Короткий зміст позовних вимог.

28.02.2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з початку 2007 року і по 17.07.2018 року та надати ОСОБА_2 , як спадкоємцю четвертої черги, право на спадкування з спадкоємцями першої черги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас позивачем подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно: 1/2 частину нежитлового об`єкту: медичного стоматологічного центру по АДРЕСА_1 ; на квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; нежитлові приміщення фотоательє по АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,1 га у АДРЕСА_4 ; дачний будинок АДРЕСА_4 ; кімнату у гуртожитку АДРЕСА_5 ; земельну ділянку площею 0,08 га по АДРЕСА_6 ; на частку у статутному капіталі та заборони суб`єктам державної реєстрації та іншим посадовим особам здійснювати державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ « Сервіс Центр», ТОВ « Рост 205», ТОВ «Ойкос Люкс», ТОВ « Арт Хауз», ТОВ « Автохауз», ТОВ « Аква Марин», ТОВ телерадіокомпанія «Радіопром».

Заборонити приватному нотаріусу Гавеля О.О. здійснювати будь-які дії щодо видачі свідоцтв про право власності на спадщину, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

24.05.2019 року ОСОБА_2 подала позовну заяву до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про збільшення позовних вимог, в якій просила : встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з початку 2007 року по 17.07.2018 року: надати ОСОБА_2 , як спадкоємцю четвертої черги, право на спадкування зі спадкоємцями першої черги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ,; скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.03.2019 року на 1/2 частину нежитлового об`єкту : медичного стоматологічного центру по АДРЕСА_7 /1; квартири АДРЕСА_8 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_3 ; нежитлові приміщення фотоательє по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,1 га по АДРЕСА_4 ; цілий дачний будинок АДРЕСА_4 ; кімнату у гуртожитку АДРЕСА_5 ; земельну ділянку, площею 0,08 га по АДРЕСА_6 .

21.06.2019 року ОСОБА_2 подала позовну заяву до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про збільшення позовних вимог, в якій, окрім зазначеного вище, просила визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , на 1/12 частину нежитлового об`єкту медичного стоматологічного центру по АДРЕСА_1 , на 1/6 частину квартир АДРЕСА_8 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_3 ; на 1/6 частину нежитлових приміщень фотоательє по АДРЕСА_1 ; 1/6 частину земельної ділянки, площею 0,1 га по АДРЕСА_4 ; 1/6 частину дачногобудинку АДРЕСА_4 ; 1/6 частину кімнати у гуртожитку АДРЕСА_5 ; 1/6 частину земельної ділянки, площею 0,08 га по АДРЕСА_6 .

Свої вимоги позивач мотивувала наступним.

З початку 2007 року по 17.07.2018 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дочка ОСОБА_6 , яка, відповідно до експертного заключення від 01.03.2018 року на 99,99% імовірності є дочкою ОСОБА_4 .

04.07.2017 року ОСОБА_4 склав заповіт на ім`я ОСОБА_6 , якій заповідав кімнату у гуртожитку АДРЕСА_5 .

З початку 2018 року ОСОБА_4 важко хворів, без сторонньої допомоги обходитися не міг, знаходився у безпорадному стані, догляд за ним та матеріальне забезпечення здійснювала саме вона.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Після його смерті в інтересах неповнолітньої звернулась до приватного нотаріуса про прийняття спадщини.

Окрім того, після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на: 1/2 частину нежитлового об`єкту: медичного стоматологічного центру по АДРЕСА_7 /1; квартир АДРЕСА_8 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 ; нежитлових приміщень фотоательє по АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_10 ; кімнати у гуртожитку АДРЕСА_5 ; земельної ділянки площею 0,08 га по АДРЕСА_6 ; статутного фонду ТОВ « Сервіс Центр», ТОВ Рост 205»,ТОВ «Ойкос Люкс», ТОВ «Арт Хауз»,ТОВ «Аква Марин», ТОВ Телерадіокомпанія «Радіопрім».

На підставі викладеного, приписів ст. 1259 ЦК України, просила задовольнити позовні вимоги.

У подальшому уточнила вимоги щодо скасування свідоцтв про право на спадщину, оскільки, вони видані до розгляду справи по суті.

У подальшому збільшила свої позовні вимоги та просила визнати також за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

2.Хід справи та процесуальні дії суду.

Протоколом автоматизованогорозподілу справи від 28.02.20 року дана справа передана на розгляд судді Гуденко О.А., та заява про забезпечення позову.

Ухвалою судді від 01.03.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13.06.2019 року.

Ухвалою суду від 01.03.2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено обтяження у вигляді арешту на 1/2 частину нежитлового об`єкту медичного стоматологічного центру по АДРЕСА_1 ; на квартири АДРЕСА_8 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_3 ; нежитлові приміщення фотоательє по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,1 га у АДРЕСА_4 ; дачний будинок АДРЕСА_4 ; кімнату у гуртожитку АДРЕСА_5 ; земельну ділянку, площею 0,08 га по АДРЕСА_6 .

Заборонено приватному нотаріусу Гавеля О.О. здійснювати будь-які нотаріальні дії щодо видачі свідоцтв про право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 та заборонено укладати усі види угод, пов`язаних з відчуженням вищевказаного нерухомого майна.

07.03.2019 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про скасування заходів забезпечення позову.

11.03.2019 року через Центральний суд м. Миколаєва до Миколаївського Апеляційного суду подана апеляційна скарга на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.03.2019 року щодо забезпечення позову, та застосування заходів зустрічного забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 внести на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі ринкової вартості майна, на яке накладено арешт- 5737527,0 грн.

14.03.2019 року на запит суду від 01.03.2019 року приватним нотаріусом Гавеля О.О. направлені копії матеріалів спадкової справи № 19/2018 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.03.2019 року справа направлена до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03.05.2019 року, апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково. Ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.03.2019 року скасована. У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовлено, в іншій частині ухвала залишена без змін.

15.05.2019 року на адресу суду ОСОБА_1 направлений відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зміст якого зводиться до наступного.

ОСОБА_2 з 14.10.1994 року до 28.03.2018 року перебувала у законному шлюбі з ОСОБА_7 , що підтверджується рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.03.2018 року.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи у законному шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.12. 2006 року, та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Посилання позивача на можливий спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки в розумінні ст. 74 СК України.( що відповідає висновкам ВС у постанові від 27.02.2019 року у справі № 522/25049/ 16-ц).

Експертний висновок про біологічне батьківство від 01.03.2018 року не є достовірним доказом, так як не являється судовою експертизою ( в розумінні ст. 79 ЦПК України).Окрім того, єдиний державний реєстр юридичних та фізичних осіб, громадських формувань України не містить інформацію про наявність зареєстрованих представництв чи філій Компанії ( реєстровий номер 04098979 ) на території України.

При цьому, як свідчить текст експертного висновку від 01.03.2018 року, відбір зразків біологічного матеріалу від ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відбувся 19.02.2018 року, однак в період часу з 19.02.2018 року по 01.03.2018 року, ОСОБА_4 знаходився у терапевтичному відділенні Миколаївської міської лікарні №4, та не виїжджав за межі України, а саме до Великобританії у м. Лондон, що підтверджується копією історії хвороби ОСОБА_4 № 770.

Про недопустимість висновку свідчить також відсутність інформації про складання акту відібрання зразків, маркування тари з біологічним матеріалом; відсутність інформації про ідентифікацію осіб, від яких відібрано біологічний матеріал; відсутність інформації про повні результати дослідження біологічного матеріалу; відсутність інформації про методику експертного дослідження, її назву, тощо ; відсутність інформації про лабораторне обладнання, комп`ютерну техніку, програму, за допомогою яких було здійснено висновок.

Правова природа заповіту не пов`язує цю дію з батьківством, будь-хто має право оформити заповіт на будь-яку особу за власним бажанням.

В період коли складений заповіт, ОСОБА_4 не міг адекватно сприймати дійсність, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_4 від 10.05.2019 року.

24.05.2019 року ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, перелік якого відповідає повністю викладеному вище.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 24.05.2019 року дана заява передана судді Гуденко О.А.

Ухвалою суду від 27.05.2019 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Накладено обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно : 1/2 частину нежитлового об`єкту: медичного стоматологічного центру по АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_8 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_3 ; нежитлові приміщення фотоательє по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,1 га по АДРЕСА_4 ; дачний будинок АДРЕСА_4 ; кімнату у гуртожитку АДРЕСА_5 ; земельну ділянку, площею 0,08 га по АДРЕСА_6 . Заборонено укладати усі види угод, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна. В іншій частині заявлених вимог- відмовлено.

29.05.2019 року надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_3 , в якому просила про відмову у задоволенні позовних вимог, вказавши таке.

Згідно приписів ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак, таких доказів позивач не надала.

Матеріалами справи доведено, що у період часу з 14.10.1994 року по 28.03.2018 року ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 . В той же час, вона, ОСОБА_3 з 01.12.2006 року по день смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала з ним у шлюбі.

13.06.2019 року надійшла заява ОСОБА_3 про відвід судді.

Ухвалою суду від 13.06.2019 року у задоволенні відводу судді Гуденко О.А. відмовлено.Провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід судді.

07.06.2019 року надійшла заява ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову на підставі ухвали суду від 27.05.2019 року.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10.06.2019 року дана заява передана на розгляд судді Гуденко О.А.

Ухвалою суду під головуванням судді Чулуп О.С. від 20.06.2019 року у задоволенні відводу судді Гуденко О.А. відмовлено.

19.06.2019 року ОСОБА_3 подана апеляційна скарга на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.05.2019 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Постановою колегії суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду від 10.07.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 -задоволено, ухвала суду від 27.05.2019 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно- скасовано.

Ухвалою суду від 28.08.2019 року поновлено провадження у справі , та призначено розгляд справи на 02.10.2019 року.

Ухвалою суду від 28.08.2019 року закрито провадження за заявою представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Шубіної Я.В. про скасування заходів забезпечення позову.

02.10.2019 року надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Бєлік С.В. про відвід судді Гуденко О.А.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.10.2019 року задоволено заяву про самовідвід судді Гуденко О.А., справу передано до апарату суду для визначення судді.

Розпорядженням керівника апарату № 800 від 04.10.2019 року постановлено про повторний розподіл цивільної справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 07.10.2019 року, дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П., та отримана останньою 15.10.2019 року.

Ухвалою від 16.10.2019 року суддею Черенковою Н.П. прийнято до провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту поживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування та скасування свідоцтв та призначено підготовче судове засідання на 03.12.2019 року

Позивач та її представник адвокат Сидоренко Т.В. до суду не з`явилась ні 03.12.2019 року, ні 20.03.2020 року. ні 30.06.2020 року.

Ухвалою суду від 30.06.2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 16.09.2020 року.

Судове засідання 16.09.2020 року відкладено на 19.10.2020 року, про слухання справи представники сторін повідомлені під розписку , яка знаходиться у матеріалах справи.

Із-за неявки позивача слухання справи відкладено на 03.12.2020 року.

Однак позивач та її представник до судового засідання не з`явились, не з`явились і до судового засідання 17.03.2021 року, ні 19.04.2021 року ні 25.05.2021 року.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Бєлік С.В. просив про розгляд справи у відсутності сторін,на підставі наявних у справі документів.

При цьому, представник вказав, що даний позов впливає на права та обов`язки спадкоємців - відповідачів по справі, а за такого, позов має бути розглянуто по суті, у відсутності позивача, оскільки кожна особа має право на судовий захист.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності позивача, її представника,та сторін, які не з`явились, на підставі матеріалів справи, виходячи з наступного.

Реалізація принципу змагальності в цивільному судочинстві спонукає учасників справи та їх представників до використання всіх можливих механізмів захисту права, у зв`язку з чим ними можуть допускатися і певні зловживання. Водночас слід наголосити, що зловживання правом має розглядатися як процесуальне правопорушення виключно за умови встановлення причино-наслідкового зв`язку між зловживанням та завданою шкодою (встановленням певних ризиків) іншому учаснику справи. Тобто зловживання процесуальним правом як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в порушенні умов належної реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав іншими учасниками справи.

Верховний Суд трактує зловживання як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення, що полягає у зловживанні процесуальними правами, за якого відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав, і визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав (ухвала ВС від 6.09.2018, справа №552/2378/17).

Процесуальні права та обов`язки учасників справи визначені ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України. Зокрема, учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом, брати участь у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Водночас учасник справи зобов`язаний: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні й достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №552/2378/17, визначив зловживання, як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав.

Ознаками зловживання процесуальними правами є: недобросовісність; нечесність; відсутність відкритості поведінки; відсутність поваги до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Це підтверджується постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14.

«Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законнім діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій» (окрема думка судді Валентини Сімоненко щодо постанови ВС від 02 жовтня 2019 року у справі №750/3021/18).

Таким чином, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами не допускається.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад цивільного судочинства.

Ухилення позивача від участі в судовому розгляді поданого ними ж позову порушує права іншої сторони - відповідачів.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення суду у справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

Разом з тим, сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України»).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань.

Враховуючи вище викладене, а також те, що існує спір між сторонами який стосується спадкового майна, який підлягає вирішенню, оскільки кожна особа має право на те, щоб його справа була розглянута безстороннім і неупередженим судом, враховуючи принципи верховенства права, а також те, що позивач не відмовлялася від пред`явлених позовних вимог, пропорційності, вважає можливим застосувати приписи п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

Реалізація принципу верховенства права, визначеного ЦПК України, є неможливою без забезпеченої можливості доступу особи до незалежного, неупередженого суду, провадження в якому відповідає вимогам справедливого судового розгляду.

Кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом… (ст. 6 Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод).

Основним завданням судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судових спорів, на основі принципів, зокрема верховенства права та рівності всіх учасників перед законом і судом. (ЦПК України)

Статтею 15 Кодексу суддівської етики визначено, що неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді.

ІІ. Обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_2 та ОСОБА_7 вступили до шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 , від шлюбу мають доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

21.11.2017 року ОСОБА_2 звернулась до Центрального суду з позовом до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що з травня 2017 року шлюбні відносини припинені і вони стали проживати в різних місцях. Сумісне проживання стало неможливим із-за несумісності поглядів на життя. Подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу стали неможливі та суперечать інтересам її, відповідача та їхньої неповнолітньої дитини (цивільна справа № 490/10582/17).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.03.2018 року дані позовні вимоги позивача задоволено.

22.11.2017 року ОСОБА_2 , звернулась до суду із заявою до ОСОБА_7 про видачу судового наказу про стягнення аліментів, та вказала, що між нею та боржником не досягнена згода щодо розміру аліментів, які він має сплачувати на утримання доньки.

Судовим наказом від 26.01.2018 року, виданим Центральним районним судом м. Миколаєва за заявою ОСОБА_2 постановлено про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 22.11.2017 року і до досягнення дитиною повноліття (справа № 490/10596/17).

Позивачем долучено до позову Експертне заключення про біологічне батьківство №MGT 2130, номер заключення -MG 18-42680/C1 F1, від 01.03.2018 року, за яким біологічна мати відсутня, дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вірогідний батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі відібраних зразків з ротового мазку, відібраного 19.02.2018 року, та в результаті комбінованого індексу батьківства 13 113 383 на 99, 9999 % являється вірогідним батьком.( дана компанія зареєстрована у Лондоні).

За історією хвороби № 770, у міській лікарні №4, ОСОБА_4 , зареєстрований по АДРЕСА_11 , інвалід 2 групи, знаходився на стаціонарному обстеженні та лікуванні з 08.02.2018 року по 01.03.2018 року, з мінімальним ступенем активності, декомпенсація, печінково-клітинна недостатність, кровотеча з діагнозом цироз печінки, неуточненої етіології (токсичний).

Погіршення стану з 15.01.2018 року після перебування у Східниці, у зв`язку з чим викликана бригада швидкої медичної допомоги, якою і доставлений до лікарні.

За даними історії хвороби, 19.02.2018 року знаходився у лікарні та проходив обстеження. За анамнезом виписки із історії хвороби знаходився у тяжкому стані.

За випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 154, Миколаївського обласного наркологічного диспансеру, ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні з 06.03.2017 року по 01.04.2017 року з приводу розладів психіки та поведінки, зловживання алкоголем на протязі 10 років з добовою дозою до 2,0 літрів. Виписаний по закінченню курсу лікування.

23 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про збільшення розміру аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 до 1/2 частини зі всіх видів заробітку відповідача.

При цьому позивач вказала, що дитина постійно проживає з нею, вона не працює, не отримує допомоги по безробіттю, так як ч.1 ст. 51 Конституції України проголошено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. ЇЇ батьки пенсіонери, тому вона знаходиться у недостатньо задовільному майновому стані.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.01.2020 року позов залишено без розгляду із-за неявки позивача.( 490/9883/18).

ОСОБА_4 та ОСОБА_8 вступили до шлюбу 01.12.2006 року, та після шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_9 ( свідоцтво серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1849, видано 01.12.2006 року).

Від даного шлюбу мають доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис 3461), та ОСОБА_11 , народження ІНФОРМАЦІЯ_7 ( свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , актовий запис 3805).

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4 помер, про що свідчить актовий запис № 237 від 18.07.2018 року.

25.07.2018 року до приватного нотаріуса Гавеля О.О. звернулась ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини, як дружина померлого ОСОБА_4 .

Спадкоємцями після його смерті є батько померлого- ОСОБА_1 , який відмовився від спадщини на користь дружини померлого- ОСОБА_3 , а також діти спадкодавця : ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , та ОСОБА_13 ,народження ІНФОРМАЦІЯ_11 .

Приватним нотаріусом заведена спадкова справа № 19/2018.

30.08.2018 року до приватного нотаріуса звернулась Карачун Н.В., як законний представник малолітньої ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини в порядку заповіту від 04.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Денисовою О.О. на кімнату у гуртожитку ( реєстровий №4207).

За змістом заповіту від 04.07.2017 року, ОСОБА_4 , який проживає у квартирі АДРЕСА_12 , на випадок смерті, належну кімнату у гуртожитку АДРЕСА_5 заповідає ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У матеріалах спадкової справи міститься довідка № 476 від 24.07.2018 року, видана ТОВ « Центральний «, згідно якої ОСОБА_4 з 29.01.1998 року по день смерті був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_12 .

За довідкою Департаменту з надання адміністративних послуг від 19.01.03-02/ц/502/17 від 21.02.2018 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована по АДРЕСА_13 з 21.02.2018 року.

ОСОБА_2 , за даними паспорту серії НОМЕР_5 з 25.06.2002 року по 21.02.2018 року була зареєстрована у АДРЕСА_14 , та з 21.02.2018 року по АДРЕСА_13 .

28.01.2019 року приватним нотаріусом Гавеля О.О. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на дружину ОСОБА_3 - 2/5 частини, дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , ОСОБА_14 на 50% частки в статутному фонді ТОВ « Автохауз» по 1/5 частині кожному.

28.01.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом в тих же долях у ТОВ Аква Марин».

28.01.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину на 2/5 частки в статутному фонді ТОВ « Рост 205» на дружину- ОСОБА_3 , та дітей по 1/5 частині, яка складається із 100% частки фонду.

28.01.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку 99,54 % в статутному фонді ТОВ Сервіс Центр» на дружину та дітей у тих же частках ( 2/5 та по 1/5).

28.01.2019 року видано свідоцьтво про право на спадщину за законом на частку у фонді ТОВ Телерадіокомпанії «Радіопрім»- 25% у тих же частках .

30.01.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_5 на 1/5 частину частки у статутному фонді ТОВ « Автохауз», на 1/5 частку у статутному фонді ТОВ « Аква Марин», на 1/5 частку у статутному фонді ТОВ «Рост 205», на 1/5 частку у статутному фонді ТОВ « Сервіс Центр»,на 1/5 частку у статутному фонді ТОВ « Телеорадіокомпанія « Радіопрім».

28.02.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/5 частини квартири АДРЕСА_3 на ОСОБА_3 , та по 1/5 частині за ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

За свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.02.2019 року, за ОСОБА_3 визнано право на спадкування на 2/5 частини квартири АДРЕСА_2 , на 1/5 частину ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

28.02.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/5 частини квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 та на 1/5 за дітьми ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5

28.02.2019року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/5 частини квартири за ОСОБА_3 та 1/5 за дітьми.

28.02.2019 року видано свідоцтво на квартиру АДРЕСА_2 в тих же частках.

28.02.2019 року видано свідоцтво на право на спадщину за законом на 2/5 частки від 1/4 частки медичного стоматологічного центру по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , та по 1/5 частки за дітьми.

01.03.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на2/5 частини від 1/2 частки земельної ділянки АДРЕСА_6 та по 1/5 на дітей.

01.03.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/5 частини земельної ділянки АДРЕСА_4 та по 1/ 5 частині за дітьми.

01.03.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/5 частини від 1/2 частки земельноїділянки АДРЕСА_15 та по 1/5 за дітьми.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.04.2019 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання заповіту від 04.07.2018 року недійсним.

На частину майна свідоцтво про право на спадщмну не видано , в матеріалах спадкової справи міститься заява ОСОБА_2 про їх невидачу до розгляду справи судом.

ІІІ. Мотивувальна частина

Позиція Суду та застосовані норми права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Частиною другою статті 3 СК Українивизначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України , шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України ,слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені частиною другою статті 3 СК Українивиключення, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року, справа N 6-97цс11.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

При цьому, статтею 25СК України передбачено, що чоловік та жінка можуть перебувати одночасно лише в одному шлюбі, та мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

За такого неможливо встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період, оскільки і ОСОБА_2 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. Тобто, задоволення заяви приведе до порушення принципу одношлюбності, передбаченого ст. 25 СК України.

Дана позиція суду відповідає висновку Верховного Суду у постанові від 25.04.2019 року.

Також Верховний Суд вказав, що для встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, необхідною умовою є встановлення факту неперебування особи у будь-якому іншому шлюбі.

За такого, в силу положень статті 74 СК України перебування чоловіка і жінки у зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншою особою.

З приписами ст.ст.114-116 СК України у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу.

У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Розірвання шлюбу, здійснене в порядку, передбаченому статтями 106 і 107 цього Кодексу, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Розірвання шлюбу, здійснене органами державної реєстрації актів цивільного стану, засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Після розірвання шлюбу та одержання Свідоцтва про розірвання шлюбу або рішення суду, яке набрало законної сили особа має право на повторний шлюб.

Встановлення факту проживання з особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливе лише у випадку доведення позивачем фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а також інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (ВС у справах№ 588/350/15, 755/18012/16, 643/6799/17, 369/3338/17).

У постанові від 17 червня 2020 року, справа №755/18012/16, Верховний Суд зробив правовий висновок, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2020 року у справі №588/350/15).

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини - Постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17.

Також, слід звернути увагу на правовий висновок, викладений в Постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №369/3338/17, де суд вказав, що за приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Отже, необхідно довести належними та допустимими доказами сукупність наступних фактів: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

Такими доказами можуть бути, зокрема: показання свідків, допитаних в судовому засіданні, фотографії, документи, предмети, які за своїм зовнішнім виглядом, властивостям, місцю знаходження та за іншими ознаками можуть служити засобами встановлення обставин, які мають значення для розгляду і вирішення справи, інформація в електронній (цифровій) формі (наприклад: електронні документи, в тому числі веб-сайти, повідомлення у Facebook, голосові повідомлення в Telegram, фотографії в Instagram).

Частиною першою статті 13 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Виданий документ може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку.

За такого, висновок не є належним доказом.

Окрім того, позивачкою вказано, що подружні стосунки з чоловіком ОСОБА_7 припинені у травні 2017 року, що знайшло своє відображення у рішенні суду від 28.03.2018 року про розірвання шлюбу.

При цьому, при зверненні до суду з вимогами про стягнення аліментів, ОСОБА_2 посилається на те, що батько неповнолітньої ОСОБА_7 має рівні з нею права та обов`язки по утриманню дитини, про що і зазначено у судовому наказі від 26.01.2018 року.

За приписами ч.ч. 4,5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

При цьому суд звертає увагу на те, що з 01.12.2006 року ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 по день смерті. При цьому, від шлюбу мають дочку ОСОБА_19 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_11 та ОСОБА_20 , народження ІНФОРМАЦІЯ_7 , що свідчить про стійкі подружні стосунки як між чоловіком та жінкою, та спростовує посилання ОСОБА_2 на подружні стосунки з ОСОБА_4 з початку 2007 року, як таке, що суперечить приписам ст.25 СК України.( одношлюбність).

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку щодо безпідставності заявлених позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Правові підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні, як і підстави, передбачені 74 СК України вважати нерухоме майно (спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Виходячи із норм матеріального права, належної оцінки правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених у цій справі позовних вимог.

Належність нерухомого майна до спільної сумісної власності, без доведення усіх складових, необхідних для надання цьому майну правового статусу спільної сумісної власності неможливо.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За приписами ст.ст. 1261-1265 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті,

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї.

Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.

Зміна черговості одержання права на спадкування передбачена законодавцем у ст. 1259 ЦК України, згідно якої черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Законодавцем встановлено, що "сім`я" на відміну від "шлюбу" є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації.

Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст.12 Конвенції встановлено і право на шлюб.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Головною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Такими особами можуть бути й інші родичі спадкодавця, причому ними можуть також особи однієї статі зі спадкодавцем, або особи, які взагалі не пов`язані спорідненням зі спадкодавцем.

Статтею 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Виходячи з аналізу вказаної норми СК України, сім'єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, зміна черговості одержання права на спадкування у судовому порядку можлива за наявності таких обставин: спадкодавцю надавалася матеріальна або інша допомога з боку спадкоємця; така допомога надавалася протягом тривалого часу; безпорадний стан самого спадкодавця; фізична особа відноситься до кола спадкоємців за законом.

У Законі міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких можлива зміна черговості, що не потребує розширеного тлумачення. Відсутність хоча б однієї із таких обставин зумовить застосування загального порядку черговості спадкування, визначеного у ст. 1258 ЦК. При цьому факт проживання із спадкодавцем протягом певного часу і відповідна взаємна турбота осіб, які проживають разом, не є підставою для зміни черговості спадкування.

За змістом ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Відповідно п.5.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» N 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. В зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг. Слід зазначити, що зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статей 1261 - 1265 ЦК.

Таким чином, згідно змісту вказаної норми закону, при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

При цьому, суд враховує, що поняття «тривалий час» належить до оціночних категорій і саме суд повинен визначитися з його змістом, ураховуючи конкретні обставини справи та виходячи із засад розумності, добросовісності і справедливості.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 знаходився у безпорадному стані і протягом тривалого часу знаходився під опікою та на матеріальному забезпеченні ОСОБА_2 , а тому не має підстав для надання ОСОБА_2 права на спадкування разом зі спадкодавцями першої черги.

IV. Висновки зарезультатамирозгляду справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя.

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Суд дотримується тієї думки, що це питання має розглядатися з урахуванням принципу юридичної визначеності

Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки".

Участь у судовому засіданні - це право сторін, а не їхній обов`язок; на цьому наголошує і Верховний Суд України (надалі - ВСУ) у частині другій п. 20 постанови Пленуму ВСУ України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

На думку вченихзалишення заяви без розгляду в разі неявки позивача в судове засідання не можна визнати оптимальним способом захисту інтересів добросовісного відповідача, оскільки така ситуація, за якої позивач виявиться недобросовісним та пред`явить необґрунтований позов, а тим часом відповідач витратить сили, час та кошти , зазнає значних моральних переживань, проте і надалі залишатиметься у «підвішеному», невизначеному стані, оскільки за позивачем зберігатиметься право повторного звернення в суд . Надання ж відповідачеві можливості вимагати розгляду справи у разі повторної неявки позивача в судове засідання забезпечить йому право на судовий захист від необґрунтованого позову, сприятиме захисту прав обох сторін у цивільному судочинстві, гарантуватиме захист інтересів як добросовісного відповідача, так і добросовісного позивача, забезпечить повною мірою реалізацію принципів змагальності та процесуальної рівності сторін.

Проте, хоча право порушити судове провадження може, звичайно ж, залежати від встановлених законом умов, суди під час застосування процесуальних правил повинні уникати зайвого формалізму, котрий може стати на перешкоді справедливості судового розгляду (Walchli проти Франції, § 29; Evaggelou проти Греції, § 23). Дійсно, іноді занадто суворе дотримання процесуального правила може становити загрозу самій суті права на доступ до суду (Labergere проти Франції, § 23).

Рівність сторін є одним з невід`ємних елементів поняття справедливого судового розгляду. Вона вимагає, аби кожна сторона бачила, що їй надано розумні можливості представити свій інтерес за умов, які не ставлять її у несприятливе становище, порівняно із супротивником (Ocalan проти Туреччини [ВП], § 140, Foucher проти Франції, § 34; Bulut проти Австрії; Faig Mammadov проти Азербайджану, § 19). Вона вимагає забезпечення справедливої рівноваги між сторонами і застосовується як до цивільних, так і до кримінальних справ.

Слухання може бути проведене за відсутності позивача, якщо він відмовився від права бути присутнім на слуханні. Така відмова може бути очевидною або передбачуваною з поведінки, наприклад, коли він або вона намагається ухилитися від судового розгляду ( АДРЕСА_16 ). Проте будь-яка відмова від гарантій згідно зі статтею 6 повинна виконувати тест «проінформованої та усвідомленої» відмови, як це встановлено у прецедентному праві Суду (Сейдовіч проти Італії [ВП], §§ 86-87)7.

Розумний характер тривалості провадження визначається відповідно до обставин справи, що вимагає оцінки в цілому (Boddaert проти Бельгії, § 36). Хоча окремі стадії провадження можуть провадитись з прийнятною тривалістю, проте загальна тривалість процесу може, однак, перевищити «розумний строк» (Добертен проти Франції, § 44).

Установивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону» суд, за загальним правилом, повинен тлумачити національне законодавство таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема, справедливості та розумності (врахування при вирішенні публічно-правового спору загальних (суспільних) інтересів).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Викладене свідчить про можливість вирішення справи у відсуиності позивача таїї представника.

Також суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними ( п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").

Європейський Суд вказав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин ( "Проніна проти України", "Сєрявін та інші проти України").

У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76-81, 144, 256, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту поживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування та скасування свідоцтв про право на спадкування за законом, визнання права власності в порядку спадкування за законом- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Повний текст рішення виготовлений 31 травня 2021 року.

Суддя Н.П. Черенкова