Справа № 464/1806/17 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/168/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради - Маткіської О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 про виселення з самовільно зайнятого житлового приміщення та вселення власника,

ВСТАНОВИЛА:

позивач 16.03.2017 звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити відповідачку ОСОБА_1 із неправомірно займаної квартири АДРЕСА_1 , а його відповідно вселити у вказане житло, яке належить йому на праві власності. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що квартиру АДРЕСА_1 він отримав в 1986 році. Дана квартира є кооперативною, він за неї повністю виплатив всі платежі та у 2009р. приватизував. Відповідач ОСОБА_1 є його рідною сестрою, яка тривалий час проживала в м.Тернопіль, проте через сімейні обставини у 2007р. повернулась до м.Львова і просила надати їй тимчасове місце в квартирі для проживання, поки вона не найде собі іншого житла, на що він погодився. Вказує, що практично з того часу відповідачка примусово виселила його з квартири та відправила в с.Закривець Жидачівського району Львівської області, де раніше проживали їхні батьки, а по даний час проживає він. В подальшому, в зв`язку із погіршенням стану здоров`я, 08.04.2011 його було визнано недієздатним, а згодом, 05.06.2012 ОСОБА_1 було визнано його опікуном. Вважає, що відповідачка практично залишила його шансів повернути собі спірну квартиру, доки його не буде поновлено у цивільній дієздатності. Так, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 24.06.2016 було поновлено його цивільну дієздатність, а також припинено опіку. Після цього, він неодноразово звертався у правоохоронні органи з проханням виселити ОСОБА_1 з його квартири, а відповідно вселити його, однак, в такому було відмовлено, що мотивувалось тим, що вона є його опікуном. За таких обставин, просить захистити його законне майнове право на житло та як наслідок задоволити даний позов.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 - задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , з займаної квартири АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 1 536,80 гривень судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що тривалий час у даній квартирі апелянт проживала з своїм братом, оскільки була його опікуном, вела з ним спільне господарство, готувала їжу, прибирала в квартирі та доглядала за ним, а саме до того часу, як службові особи та якісь сторонні люди у її відсутність, зловживаючи станом психічного здоров`я ОСОБА_2 , почали вчиняти дії, спрямовані на спотворення й розірвання родинних стосунків між ними з метою виведення його із правового статусу недієздатного, який не може продати чи подарувати комусь належну йому нерухомість. Зазначає, що з моменту проживання у названій квартирі, почала оплачувати повністю усі комунальні платежі за квартиру, що підтверджується відповідними квитанціями про оплату. Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не надав жодних належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 самоправно вселилася у квартиру, а тому виселення з підстав, передбачених ч.3 ст. 116 ЖК УРСР неможливе. Рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 01.10.2009, що підтверджується Витягом № 24998419 від 11.01.2016.

Згідно виданої ЖБК № 170 довідки № 73 від 29.08.2016, позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно зареєстрований з 1989 р. за адресою: АДРЕСА_2 , але за даною адресою не проживає. У вказаній квартирі проживає ОСОБА_1 без реєстрації (а.с.53 т.1).

Також установлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 являються рідними братом і сестрою. Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , починаючи з 2007 року проживає у квартирі АДРЕСА_1 . В подальшому відповідачка зверталась до суду з вимогами про визнання ОСОБА_2 недієздатним та призначення йому опікуна.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 08.04.2011 заяву ОСОБА_1 було задоволено та визнано ОСОБА_2 , 1949 р.н. недієздатним. Згідно рішення Сихівського районного суду м.Львова від 05.06.2012, ОСОБА_1 призначено опікуном ОСОБА_2 .

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 24.06.2016, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Лвівської області від 09.02.2017, задоволено заяву Сихівської районної адміністрації як органу опіки та піклування про поновлення цивільної дієздатності; скасовано рішення Сихівського районного суду м.Львова від 08.04.2011 № 2о-17/2011 про визнання недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та поновлено його в цивільній дієздатності; припинено опіку над ОСОБА_2 .

Згідно довідки ЖБК № 170 від 29.08.2016 ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі (а.с.12 т.1). 29.09.2016 ОСОБА_2 звертався до Сихівського відділу поліції м. Львова ГУ НП у Львівській області з заявою щодо заволодіння його квартирою ОСОБА_1 (а.с.66 т.1). Викладене спростовує факт проживання ОСОБА_1 як члена сім`ї позивача та підтверджує наявність перешкод у користуванні позивачем своєю власністю.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У частині першій, другій статті 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу .А саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

З огляду на встановлені обставини справи, суд першої інстанції задовольняючи позов правильно виходив з того, що відповідачкою ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів на підтвердження правомірності зайняття нею спірної квартири АДРЕСА_1 ; договір найму даної квартири та або інші угоди з приводу користування житлом, безпосередньо з його власником, не укладались, не доведено проживання з позивачем однією сім`єю, її місце проживання у спірній квартирі не зареєстровано, тому вона займає спірне жиле приміщення без правових підстав. Оскільки відповідачка своїми протиправними діями порушує право власності позивача на користування та володіння спірною квартирою, його порушене право слід поновити, шляхом виселення відповідачки з спірної квартири та вселення позивача в належну йому квартиру.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_3 (а.с.21 т.1).

Крім цього, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина будинку АДРЕСА_4 , що стверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.127 т.1).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 27).

Колегія суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано пропорційності, оскільки суд встановив, що позивач на законних підставах набув право власності на спірну квартиру, тому у передбачений законом спосіб звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, а відповідач отримувала тимчасовий дозвіл на проживання у цій квартирі, крім того зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_3 , забезпечена житлом у с. Трибоківці Жидачівського району Львівської області.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач є члеом сім`ї позивача, оскільки з 2007 року проживала у належній йому на праві власності квартирі є необгрутованими, оскільки відповідач суду належних і допустимих доказів того, що вона з позивачем пов`язана спільним побутом не надала.

Посилання апелянта на розписку ОСОБА_2 від 12.10.2005 (а.с.128 т.1) як на доказ вселення у квартиру з його дозволу, не заслуговують на увагу, оскільки така не спростовує доводи позивача про надання ним згоди на вселення ОСОБА_1 у квартиру тимчасово.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:04.06.2021

Головуючий

Судді