Справа № 675/2509/19
Провадження № 2/675/85/2021
У Х В А Л А

21 квітня 2021 року м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого -

судді Демчука П.В.

з участю секретаря судового засідання Григор`євої О.С.,

представника позивача адвоката Каруна В.П.,

представника відповідача адвоката Лозюка С.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження у залі суду в м. Ізяслав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю Компанія «Укрелітагро» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі та припинення права оренди,

в с т а н о в и в :

У провадженні Ізяславського районного суду Хмельницької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою діяльністю «Укрелітагро» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі та припинення права оренди на земельну ділянку.

Первісно позов був заявлений ОСОБА_2 20 листопада 2019 року і предметом позову було визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі від 25.07.2017 року між ним та ТОВ Компанія «Укрелітагро».

13 січня 2020 року судом було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду на 07 лютого 2020 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_2 помер і ухвалою суду від 07 квітня 2020 року провадження у справі було зупинено до залучення для участі у ній спадкоємців.

16 грудня 2020 року провадження у справі поновлено і 17 лютого 2021 року залучено до участі у справі в якості позивача спадкоємицю померлого ОСОБА_2 його дружину ОСОБА_1 .

В судове засідання ОСОБА_1 17 лютого 2020 року подала заяву про поновлення процесуального строку для подання заяви про збільшення позовних вимог. Дана заява була обгрунтована тим, що 05 грудня 2019 року вже після подання позовної заяви до суду Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів Україи щодо протидії рейдерству» внесено зміни до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та викладено в новій редакції статтю 26 названого Закону. Вказаний закон набрав законної сили 16.01.2020 року, тобто вже після закриття підготовчого провадження у справі.

Відповідно до ухвалених Законом змін постановлення судом рішення про скасування рішення держаного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.

Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року процесуальний строк для ОСОБА_1 поновлено та прийнято її заяву із збільшеними позовними вимогами.

27 березня 2021 року ОСОБА_1 знову подала суду заяву про поновлення процесуального строку для подання заяви, якою змінено позовні вимоги. Мотивована дана заява тим, що 16 червня 2020 року Великою Палатою Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц сформовано висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а тому позивач вважає, що на даній стадії вона вправі змінити предмет або підставі позову. У поданій заяві із зміненими позовними вимогами просить зобов`язати відповідача повернути їй земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію права оренди вказаної земельної ділянки.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Карун В.П. підтримав подану заяву про поновлення процесуального строку.

Представник відповідача адвокат Лозюк С.Ф. заперечив проти поданої заяви, вважає її такою, що задоволенню не підлягає.

Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Відповідно до принципу пропорційності цивільного судочинства, встановленого статтею 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 частини 2 та частини 3 статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Згідно положень статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Статтею 189 ЦПК України передбачено, що завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

Згідно із частиною 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Виходячи з системного аналізу норм процесуального закону, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Як вбачається із матеріалів справи судом вже поновлювався процесуальний строк для ОСОБА_1 для подачі нею заяви із збільшеними позовними вимогами. Ухвала про поновлення процесуального строку судом була постановлена 17 лютого 2021 року і підставою для такого поновлення були зміни у законодавстві, що регулюють спірні правовідносини.

Повторно подану заяву про поновлення процесуального строку позивачка мотивує змінами у правозастосовчій судовій практиці, а саме, постановленням 16 червня 2020 року Великою Палатою Верховного Суду висновку у справі № 145/2047/16-ц.

На думку суду зазначені позивачкою підстави не є ідентичними чи аналогічними, на даний період правозастосовча практика у подібних правовідносинах не є усталеною, поновлення процесуальних строків у кінцевому результаті призводить до порушення розумних строків розгляду справи.

Крім того, суд зауважує, що рішення Великою Палатою Верховного Суду було постановлено 16 червня 2020 року, тобто задовго до того, коли позивачем була подана попередня заява про поновлення процесуального строку 17 лютого 2021 року і вирішення її судом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Суд враховує, що з часу постановлення суддею ухвали про відкриття провадження у даній справі минуло більше одного року, а тому вказаний строк не може вважатися розумним з огляду на вимоги ч. 2 ст. 121 ЦПК України, а його поновлення буде суперечити принципу диспозитивності судового процесу, закріпленого у ст. 13 ЦПК України.

Поновлення процесуального строку зі сплином значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

З огляду на викладене, оскільки позивачем та його представником не наведено поважних причин, які не залежали від них та об`єктивно перешкоджали їм подати до суду у встановлений процесуальним законом строк заяву про зміну підстав та предмету позову, а пропущений процесуальний строк не може вважатися розумним та відповідати завданню цивільного судочинства, суд вважає за необхідне заяву представника позивача про уточнення позовних вимог залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 11, 12, 49, 83, 126, 127, 189, 260, 353, 354 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, для подання до суду заяви про уточнення позовних вимог.

Заяву позивача ОСОБА_1 з уточненими позовними вимогами залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом 15 днів з дня складення повної ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 23 квітня 2021 року.

Суддя П.В.Демчук