УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року

м. Київ

справа № 521/5142/20

провадження № 61-6914ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 травня 2020 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 29 березня 2021 року в справі заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою та просить установити юридичний факт, що його батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_3 постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Заяву обґрунтовує тим, що встановлення вказаного факту необхідно йому для отримання громадянства України.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 травня 2020 року в складі судді Леонова О. С., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29 березня 2021 року в складі колегії суддів Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Комлевої О. С., заяву задоволено, встановлено юридичний факт того, що батьки заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно Закону України «Про правонаступництво України».

Суди виходили з наявності правових підстав для встановлення юридичного факту постійного проживання батьків заявника на території України до 24 серпня 1991 року, оскільки факт є доведеним наявними у матеріалах справи доказами; дата 24 серпня 1991 року пов'язана з датою проголошення незалежності України та надає право особам, що проживали на цей період на території України, право на отримання громадянства України.

Апеляційний суд посилання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на те, що ОСОБА_1 необхідно було звернутися до територіального підрозділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про набуття чи встановлення належності до громадянства України, відхилив, оскільки це не є підставою для скасування судового рішення, так як доведення даного факту можливо виключно шляхом звернення до суду в порядку окремого провадження.

Апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції не вирішувалось питання набуття заявником громадянства України, а тому посилання на те, що вирішення такого питання належить до повноважень Державної міграційної служби України та їх територіальних підрозділів, не береться до уваги.

20 квітня 2021 року з Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення.

У касаційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, відповідно до якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № № 757/44694/17-ц, 654/3462/17. Задовольняючи позов, суди не взяли до уваги те, що ОСОБА_1 мав можливість звернутися до органів Державної міграційної служби України з заявою про набуття громадянства України, проте перед зверненням до суду ОСОБА_1 не використав всі передбачені законом можливості для отримання статусу громадянина України, а тому звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Зазначає, що оскільки Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області заперечує задоволення вказаної заяви, а тому у вказаній справі наявний спір про право.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації та йому 03 травня 2019 року видано посвідку на тимчасове проживання на території України.

Згідно з копії договору оренди житлового приміщення №234 від 02 квітня 2020 року ОСОБА_1 орендує частину житлового приміщення кімнату АДРЕСА_1 .

Відповідно до виданого 18 жовтня 1976 року свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого відділом РАЦС Ягоднинського району Магаданської області, батьками дитини записані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно з записом у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_2 Заводського відділу РС міліції м. Миколаїв, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 прописані у вказаному будинку у період з 07 квітня 1969 року по 22 грудня 1969 року, з 16 серпня 1973 року по 27 листопада 1973 року.

Отже, судами першої та апеляційної інстанцій на підставі наданих заявником доказів установлено, що батьки ОСОБА_2 до 24 серпня 1991 року проживали на території, яка стала територією України відповідно Закону України «Про правонаступництво України».

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків установлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів».

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Тлумачення статті 315 ЦПК України дає підстави для висновку, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, є невичерпним і в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 363/214/17-ц (провадження № 61-15154св18).

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши надані заявником докази, дійшов правильного висновку, що одним із документів на підтвердження обставин для встановлення належності до громадянства України є рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання батьків ОСОБА_1 на території України до 24 серпня 1991 року. У цій справі суд не вирішує питання набуття заявником громадянства України, а тому правильним є висновок про наявність підстав для встановлення юридичного факту проживання до 24 серпня 1991 року батьків ОСОБА_2 на території, яка стала територією України відповідно Закону України «Про правонаступництво України».

Посилання на висновки, зроблені в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справах № № 757/44694/17-ц, 654/3462/17, безпідставні, оскільки зроблені в справах за інших фактичних обставин.

Аргументи касаційної скарги про те, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку встановлення фактів, що мають юридичне значення, так як наявний спір про право, не беруться до уваги, оскільки визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 травня 2020 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 29 березня 2021 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Крат

М. М. Русинчук