Справа № 465/674/19 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/271/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м.Львів

Справа № 465/674/19

Провадження № 22ц/811/271/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Велтлінер» на рішення Франківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 3 грудня 2020 року у складі судді Кузя В.Я., у справі за позовом ПрАТ «СК «Велтлінер» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, -

встановив:

2 лютого 2019 року позивачзвернувся з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 25 лютого 2018 року сталася ДТП за участю автомобіля Opel Insignia, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля Chery QQ, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення Серії БД № 138239 від 25 лютого 2018 року, рапорту інспектора взводу №2 роти №2 батальйону №1 УПП у Львівській області від 4 березня 2018 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем, здійснила зіткнення з автомобілем Opel Insignia під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок цього автомобілі отримали механічні пошкодження. Вказує, що автомобіль Opel Insignia, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент ДТП був застрахований у ПрАТ СК «Велтлінер» згідно договору добровільного страхування наземного колісного транспортного засобу, зокрема, і від ризику «ДТП». Зазначає, що ПрАТ СК «Велтлінер» після настання страхового випадку провела власне розслідування події і прийняла рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 85 249, 97 грн. Посилаючись на ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. ст. 22, 1166, 1188 ЦК України, просить позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 3 грудня 2020 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що згідно договору №18001-135/17 КАСКО добровільного страхування наземного транспорту від 14 липня 2017 року автомобіль марки Opel Insignia, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахований в ПАТ «СК «Велтлінер», страхувальником є ОСОБА_4

25 лютого 2018 року сталося ДТП за участю автомобіля Opel Insignia, яким керував ОСОБА_3 . Про зазначену подію ОСОБА_4 цього ж дня повідомив ПрАТ СК «Велтлінер» заявою.

У протоколі про адміністративне правопорушення Серії БД №138239 від 25 лютого 2018 року зазначено, що сталася ДТП за участі автомобіля Chery QQ, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Opel Insignia, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Зазначено, що своїми діями ОСОБА_2 порушила вимоги п.2.3 б, 8.7.3 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП.

Згідно звіту №ФД-00066 про оцінку вартості відновлювального ремонту, з урахуванням зносу пошкодженого колісного транспортного засобу від 5 березня 2018 року, вартість відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням зносу становить 142 083, 29 грн. (включаючи ПДВ на матеріали фарбування та запасні частини).

Позивач перерахував ОСОБА_4 згідно договору добровільного страхування кошти в розмірі 85 249, 97 грн., що підтверджується платіжним дорученням №80 від 15 березня 2018 року.

Відповідно до статті 22, частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Положення статті 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1166 зазначеного Кодексу, у зв`язку із чим перевага в застосуванні повинна надаватися спеціальній нормі.

Вирішуючи спори, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, належить виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини (стаття 1188 ЦК України). Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої таку завдано. Якщо наявна вина всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеню вини. У разі випадкового заподіяння шкоди, тобто коли зіткнення транспортних засобів є наслідком випадкового збігу обставин, збитки несе потерпілий, оскільки відсутні правові підстави для покладання відповідальності на іншу сторону.

Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей.

Таким чином, правила щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, встановлені статтею 1188 ЦК України, згідно частини першої якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно із статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

Стаття1188 ЦК України є спеціальною і має перевагу у застосуванні щодо спірних правовідносин.

Тому, з урахуванням п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, в порядку, передбаченому ЦПК.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, зокрема, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому питання вини цієї особи при скоєнні дорожньо-транспортної пригоди підлягає дослідженню та вирішенню під час розгляду справи про цивільно-правові наслідки її дій.

Постановою Франківського районного суду м. Львів від 16 липня 2018 року матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 за ст.124 КУпАП повернуто начальнику Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції для належного оформлення.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 5 листопада 2018 року закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП.

В мотивах постанови вказано, що відповідно до частини сьомої статті 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю при закінченні на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Ця стаття не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративне правопорушення.

Встановлення юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення (стаття 280 КУпАП), у тому числі й вини особи у його вчиненні.

Поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, і прийняття таких взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

За правилами статті 284 КУпАП рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визнання вини. Таким чином, вина осіб, що притягуються до адміністративної відповідальності, не встановлюється у справах, у яких провадження закривається.

Постанова суду від 5 листопада 2018 року не оскаржувалась та набрала законної сили.

Рішення про відмову в позові суд першої інстанції зокрема мотивував тим, що є встановленим, що відсутнє рішення суду про визнання винною та притягнення до адміністративної відповідальності відповідача за обставин ДТП від 25 лютого 2018 року. Тому обов`язку відшкодовувати матеріальну шкоду у відповідача не виникло.

Відповідач ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25 лютого 2018 року, не притягувалася.

За не встановленням вини відповідача відсутні підстави для стягнення з неї виплаченого позивачем страхового відшкодування.

Окрім того, зплатіжного доручення №80 від 15 березня 2018 року не вбачається, що особа, якій завдано шкоду, фактично отримала перераховані кошти.

З постанови у адміністративній справі не вбачається, що судом встановлені обставини, які є підставою для визначення вини відповідача ОСОБА_2 і причинно-наслідкового зв`язку між її діями та спричиненням шкоди. Тому питання щодо вини конкретного учасника ДТП повинно вирішуватися за результатами дослідження всіх обставин та матеріалів цивільної справи.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, що посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. При цьому правило презумпції невинуватості одержує пряме втілення в нормах інших галузей права, зокрема щодо адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху. Отже, особа вважається невинуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку.

Суду належить враховувати позицію, висловлену Верховним Судом України у пунктах 3 і 4 постанови № 6 Пленуму від 27 березня 1992 року, що міра відповідальності за шкоду, заподіяну при взаємодії джерел підвищеної небезпеки, при наявності вини обох володільців визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди - жоден з них не має права на відшкодування.

Колегія суддів при вирішенні спору виходить з доказів, що надані сторонами та погоджується з висновками суду першої інстанції, що докази, які б достовірно підтверджували вину водія ОСОБА_2 у порушенні Правил дорожнього руху, що стало причиною ДТП, у матеріалах справи відсутні, її вина по скоєнню ДТП не була доведена в законному порядку, а отже така вина відсутня.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

З висновками суду, які відповідають встановленим обставинам справи, належить погодитися, оскільки судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Велтлінер» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 3 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 22 червня 2021 року.

Головуючий

Судді