Номер провадження: 22-ц/813/1818/21
Номер справи місцевого суду: 503/1056/15-ц
Головуючий у першій інстанції Сопільняк О.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільни справ:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Артеменка І.А.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката третьої особи ОСОБА_1 - Паляничко Д.Г.,

переглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 02 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог - відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, органу опіки та піклування Кодимської райдержадміністрації Одеської області в особі служби у справах дітей та ОСОБА_1 , про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини,-

В С Т А Н О В И В:

27 травня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_4 про визнання батьківства та виключення з актового запису про народження малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомостей про відповідача, як про батька дитини, та внесення до цього актового запису відомостей про батьківство позивача (а.с. 26-27).

16 червня 2015 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (треті особи на стороні відповідача - служба у справах дітей Кодимської міської ради та відділ державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області) про оспорювання батьківства відповідача щодо малолітнього ОСОБА_5 та призначення над вказаною дитиною опіки (а.с. 55-58).

Окрім цього, 27 травня 2015 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у її спілкуванні з правнуком ОСОБА_5 та встановлення способу її участі у спілкуванні із вказаною дитиною (а.с. 2).

Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 14 липня 2015 року зазначені позови у відповідності з вимогами статті 126 ЦПК України були об`єднані в одному провадженні (а.с. 178).

02 листопада 2015 року позивач ОСОБА_6 подала до суду письмову заяву про залишення свого позову без розгляду, яка була задоволена судом (а.с. 231).

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_3 посилався на те, що він перебував з ОСОБА_7 у близьких стосунках. Після припинення стосунків поїхав на заробітки до іншої країни. Про її вагітність йому відомо не було.

26 листопада 2009 року ОСОБА_7 та відповідач по справі ОСОБА_4 зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 народився його син ОСОБА_5 , однак батьком якого записаний відповідач - ОСОБА_4 , який не є біологічним батьком дитини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Піанура, провінція Неаполь, Італійської республіки в ДТП загинула ОСОБА_9 - матір дитини.

Позивач зазначає, що 16 вересня 2013 року проведено дослідження №8 центром Управління УМВС України у Вінницькій області та встановлено генетичні ознаки (ДНК-профіль) зразків слини ОСОБА_3 (об`єкт №10) та ОСОБА_5 (об`єкт №2), які наведені в таблиці (додаток) ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 може бути біологічним батьком дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ймовірність складає 99,97%. Між біологічним батьком ОСОБА_3 та дитиною ОСОБА_5 є біологічна спорідненість, тобто справжнім біологічним батьком дитини є ОСОБА_3 ..

На підставі зазначеного ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, з наведених у позовній заяві правових підстав.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, але надав до суду письмові заперечення на подані позови, в яких позовні вимоги позивача ОСОБА_3 не визнав через їх безпідставність та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі та просив суд розглянути справу без його участі (а.с. 83-95,120-132, 181-185).

Третя особа ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що мати неповнолітнього ОСОБА_10 є її рідною донькою, а тому їй достеменно відомо, що батьком вказаної дитини є позивач ОСОБА_3 , з яким її донька підтримувала відносини. У зв`язку з цим просила позов ОСОБА_3 задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_1 - адвокат Маліцька І.О., пояснила, що позовні вимоги позивача ОСОБА_3 є обґрунтованими та повністю доведеними, у зв`язку з чим просила їх задовольнити. При цьому зазначила, що доказом кровного споріднення між позивачем ОСОБА_3 та малолітнім ОСОБА_11 є відповідні пояснення бабусі дитини ОСОБА_1 , прабабусі дитини ОСОБА_6 та висновок спеціаліста науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України у Вінницькій області Аббасова Р.Г. №8 від 16 вересня 2013 року, щодо якого відповідачем не поданого жодного заперечення. Зазначила також, що ці докази є належними, допустимими та достатніми, тому проведення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи зайве.

Представник органу опіки та піклування Кодимської районної державної адміністрації Москалюк А.С. в судовому засіданні пояснила, що у разі доведення факту кровної спорідненості між позивачем ОСОБА_3 та малолітнім ОСОБА_11 , позов позивача ОСОБА_3 має бути задоволений.

Представники органу опіки та піклування Кодимської міської ради та відділу державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області в судове засідання не з`явились, надавши до суду письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 02 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт кровної спорідненості з дитиною, клопотання про проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справі не заявляв. Разом з тим, суд зазначив, що наданий позивачем експертний висновок від 16 вересня 2013 року №8 не може бути належним доказом, оскільки не може замінювати висновку судового експерта.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року рішення Кодимського районного суду Одеської області від 02 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами свої позовні вимоги, оскільки відповідно до висновку експерта від 21 липня 2016 року №59 молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин ОСОБА_3 не є біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Апеляційний суд прийняв до уваги пояснення ОСОБА_4 про те, що останній відмовляється від проведення повторної судової експертизи у зв`язку з психоемоційним станом дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, апеляційний суд зазначив, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Верховний Суд, скасовуючи ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року, зазначив, що у своєму рішенні апеляційний суд не навів мотивів незастосування статті 146 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), при цьому вирішив спір на підставі висновку експертизи, результати якої викликали заперечення у позивача та третьої особи у справі, основані на поясненнях експертів, які були допитані в судовому засіданні апеляційного суду. Крім того, апеляційний суд, приймаючи до уваги висновок експерта КУ «Одеське ОБСМЕ» від 21 липня 2016 року №59, яким встановлено, що ОСОБА_4 може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ймовірністю 99,99%, не обґрунтував на підставі належних та допустимих доказів (відеоматеріалів тощо), що 09 червня 2016 року забір біологічних зразків відбувся саме від дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд апеляційної інстанції не надав також належної оцінки поясненням служби у справах дітей Кодимської РДА Одеської області від 12 січня 2016 року та її доводам.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 травня 2021 року прийнято відмову ОСОБА_3 від апеляційної скарги на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 02 листопада 2015 року.

У останнє судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово належним чином та завчасно.

Клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частини другої статті 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Згідно частини четвертої, пунктів 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Під час розгляду справи встановлено, 26 листопада 2009 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області був зареєстрований шлюб між відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , яка змінила своє прізвище « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_13 », про що було вчинено актовий запис №3103. Про зареєстрований акт цивільного стану 26 листопада 2009 року цим же відділом ДРАЦС було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5 , у свідоцтві про народження якого серії НОМЕР_2 , виданому 23 грудня 2009 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, в графі «батько» зазначено ОСОБА_4 , а графі «мати» - ОСОБА_9 ..

ІНФОРМАЦІЯ_5 на території Італійської Республіки ОСОБА_9 померла, що підтверджується витягом з реєстру актів про смерть №04, виданим 02 червня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану комуни Неаполя муніципалітету Піанура, Італійської Республіки, скріпленого Апостилем в порядку, передбаченому Гаазькою Конвенцією від 05 жовтня 1961 року.

Дитина після смерті матері знаходиться на вихованні у ОСОБА_4 , котрий займається його вихованням та піклуванням.

Посилаючись на те, що позивач являється біологічним батьком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач надає лише висновок спеціаліста від 16 вересня 2013 року проведений центром Управління УМВС України у Вінницькій області.

Відповідно до ч. 2 ст. 54 ЦПК України (в редакцій, що діяла на момент розгляду цивільної справи) зазначений висновок спеціаліста не може замінювати висновку експерта. Аналогічна норма міститься у ч. 2 ст. 74 ЦПК України у новій редакції.

Тому, судова колегія погоджується, із висновком суду першої інстанції що такий висновок не може прийматись, як належний та допустимий доказ на підтвердження заявлених позовних вимог.

Між тим, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2016 року призначена судова генетично-молекулярна експертиза.

Відповідно до висновку експерта №59 від 21 липня 2016 року молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не є біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ймовірністю 99,99% таким чином, батьківство практично доведено.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації №3451/05 від 07 травня 2009 року).

Позивач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаним висновком експертизи, посилаючись на те, що експертами порушено порядок відбору зразків, просили призначити повторну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу з використанням ДНК та доручити її експертам науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - НДКЕЦ при ГУМВС України в місті Києві).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року у справі призначено повторну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу та доручено її проведення Київському міському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (далі - Київський міський НДЕКЦ МВС України).

Згідно з повідомленням Київського міського НДЕКЦ МВС України проведення експертизи методом ДНК-аналізу є неможливим, оскільки

20 лютого 2017 року для відбору порівняльних зразків до лабораторії біологічних досліджень Київського НДЕКЦ МВС України з`явився ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 та дитина - ОСОБА_5 не з`явились, їх біологічні зразки (букальний епітелій) для дослідження не надані, відбір порівняльних зразків вищезазначених осіб не проводився.

Примусовий привід, відповідно до ч. 2 ст. 146 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи) до відповідача з дитиною на проведення повторної експертизи не застосовувася. Суд апеляційної інстанції прийняв до уваги пояснення відповідача ОСОБА_4 про те, що останній відмовляється від проведення повторної судової експертизи у зв`язку з психоемоційним станом дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 січня 2020 року по справі було призначено повторну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу з використанням ДНК.

23 липня 2020 року до суду надійшла справа із Київського науково - дослідного експертно - криміналістичного центру МВС України з повіомленням про неможливість проведення експертизи від 15 липня 2020 року №10-1296.

Згідно зі ст.109 ЦПК у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідно до роз`яснень, даних в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2008р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

На підставі вище зазначеного та враховуючи, що під час перебування справи у Київському науково - дослідному експертно - криміналістичному центру МВС України на електронну адресу суду надійшла копія заяви ОСОБА_3 про відмову від його апеляційних вимог, враховуючи психоемоційний стан дитини, судова колегія прийшла до висновку щодо відсутності підстав для застосування примусового приводу відповідача разом із неповнолітньою дитиною здати зразки крові для проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що до суду не були надані будь-які докази тому, що позивач знаючи, що в нього народився син, з 2013 року (після складення центром Управління УМВС України у Вінницькій області експертного висновку від 16 вересня 2013 року №8) вчиняв хоча б якісь заходи для того, щоб встановити своє батьківство та надати сину хоча б якусь матеріальну підтримку, а також взяти участь у вихованні дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами України як джерело права.

Так, у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява №31111/04, ЄСПЛ зазначав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За обставинами даної справи, судова колегія приходить до висновку, що задоволення позову про встановлення батьківства не буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки позивач є громадянином Російської Федерації, дитина ОСОБА_5 , від самого народження проживає в Україні у повноцінній родині із відповідачем ОСОБА_4 , який його виховує та матеріально забезпечує.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішення ЄСПЛ у справі "М.С. проти України" від 11 липня 2017 року, суд наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Суд першої інстанції відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України ухвалив рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та випливають із встановлених обставин, та визначив правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, внаслідок чого дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Кодимського районного суду Одеської області від 02 листопада 2015 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 03 червня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

І.А.Артеменко

Р.Д.Громік