Справа №443/523/19
Провадження №2/443/366/21
РІШЕННЯ

іменем України

27 травня 2021 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Павліва А.І.,

секретар судового засідання Стасів С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною власністю подружжя та визнання права на Ѕ частку цього житлового будинку,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ,

встановив:

Стислий виклад позиції сторін.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чорненький Я.Б. подав до суду позовну заяву до ОСОБА_2 (відповідачка), в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 108,3 кв.м., корисною площею 162,2 кв.м., спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнати за ОСОБА_1 право, як співзабудовником, на Ѕ частину збудованого за час шлюбу, але не введеного в експлуатацію, об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 108,3 кв.м, корисною площею 162,2 кв.м.

В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору представник позивача покликається на те, що 23.05.1992 позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою. Рішенням виконавчого комітету Гніздичівської селищної ради Львівської області за №97 від 24.09.1998 його дружині ОСОБА_5 для будівництва житлового будинку було виділено земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована у АДРЕСА_1 . Під час їх спільного життя позивачем було побудовано будинок, який 23.09.1998 було прийнято у експлуатацію, що підтверджується відповідним актом. Акт про прийняття в експлуатацію житлового будинку буз затверджений рішенням виконавчого комітету Гніздичівської селищної ради від 24.09.1988. Право власності на вищезазначене майно було визнано за ОСОБА_5 та доручено Стриському МБТІ провести реєстрацію житлового будинку та видати свідоцтво про право власності. 12.07.2002 на підставі рішення Жидачівського районного суду Львівської області шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивач неодноразово намагався у досудовому порядку вирішити питання щодо поділу належного їм спірного житлового будинку, однак відповідачка відмовляється від його поділу.

Відповідачка правом на подання відзиву не скористалася.

У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю.

Представник позивача позов підтримав повністю, покликаючись на викладені у ньому обставини, та просять суд позов задовольнити.

Представник відповідачки позов визнав частково, суду пояснив, що сторони були одружені і за час шлюбу збудували спірний житловий будинок, тому цей будинок дійсно є спільним майном подружжя. Однак вважає, що наявні підстави для відступу від рівності часток подружжя, оскільки у них є спільний син, який хворіє, тому просить суд визнати за позивачем право на ј частину цього житлового будинку.

Заяви та клопотання учасників справи.

Представник позивача подав: клопотання про відкладення розгляду справи та долучення письмових доказів до матеріалів справи; заяву про уточнення позовних вимог (а.с.48, 56, 59-60).

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 27.08.2020 прийнято справу до розгляду та призначено її до відкритого судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.34-35).

Ухвалами судового засідання від 13.11.2020, 24.02.2021 відкладено розгляд справи (а.с.39, 50).

Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №443/523/19 відповідачки ОСОБА_2 (а.с.42, 43, 44, 54, 55).

Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення повністю виходячи з такого.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 24.02.2021, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 23.05.1992. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_6 » (а.с.57).

Згідно з актом прийняття в експлуатацію індивідуального будівництва від 23.09.1998, комісією проведено перевірку відповідності збудованого житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 , та постановлено рахувати прийнятою в експлуатацію з оцінкою добре забудову земельної ділянки ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Рішенням Гніздичівської селищної ради від 24.09.1998 № 97 ухвалено, зокрема: затвердити акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 житловою площею 108,3 кв.м. та корисною 162,2 кв.м; оформити право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (а.с.14).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано 12.07.2002. Після реєстрації розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 25.02.2017 (а.с.7).

Відповідно до технічного паспорта від 13.11.2017, в селищі Гніздичів по АДРЕСА_1 розташований житловий будинок «А-3» (а.с.8-10).

Довідкою Гніздичівської селищної ради від 07.11.2017 встановлено, що житловому будинку ОСОБА_5 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 . Площа земельної ділянки, наданої ОСОБА_5 для обслуговування житлового будинку, становить 0,5 га (а.с.11).

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з визнанням майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права на частку у цьому майні.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Сімейного кодексу України (далі СК України).

Так, положенням статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з частиною 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина 2 статті 372 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).

Відповідно до приписів частини 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що сторони у справі перебували у шлюбі з 23.05.1992 по 12.07.2002 і за час шлюбу збудували житловий будинок АДРЕСА_1 . Будівництво будинку закінчено у 1998 році, його прийнято у експлуатацію, однак право власності на нього не зареєстровано.

Надаючи оцінку аргументам сторін суд зауважує, що у ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду, оскільки її фізичне створення розпочато, однак не завершено.

Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом одного з подружжя, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених вище норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі №158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року в справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 488/3103/17-ц (провадження № 61-12010св19).

Суд зазначає, що факт побудови сторонами спірного житлового будинку за час їх шлюбу та належність його сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя сторонами визнається, відтак ця обставина не підлягає доказуванню і дозволяє суду дійти висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 (на даний час Стрийський район) Львівської області об`єктом спільної сумісної власності сторін.

Щодо аргументів сторони відповідача про відступлення від рівності часток подружжя суд зауважує, що за загальним правилом частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Збільшення або зменшення частки співвласника є правом суду і таке може бути ним реалізоване за наявності обставин, які мають істотне значення. Сторона відповідача покликається на наявність у сторін дитини, яка хворіє, як на істотні обставини, що дозволяють відступити від рівності часток подружжя, однак на підтвердження таких обставин жодних належних та допустимих доказів нею не надано. За наведених обставин суд доходить переконання про відсутність обґрунтованих підстав для зменшення частки позивача у спірному житловому будинку.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності суд вважає, що позов слід задовольнити повністю.

Розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у сумі 4 215,00 грн підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача у повному обсязі.

На підставі статей 15, 16, 328, 331, 368, 372 Цивільного кодексу України, статей 60, 61, 63, 68, 70 Сімейного кодексу України та керуючись статтями 2, 4, 10, 19, 81, 89, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання житлового будинку спільною власністю подружжя та визнання права на Ѕ частку цього житлового будинку задовольнити повністю.

Визнати незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 (на даний час Стрийський район) Львівської області об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право на Ѕ частину об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 (на даний час Стрийський район) Львівської області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 4 215 (чотири тисячі двісті п`ятнадцять) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини 6 статті 259 та частини 1 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України складання повного рішення суду відкладено на п`ять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 01 червня 2021 року.

Головуючий суддя А.І. Павлів