РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року

м. Рівне

Справа № 571/1467/19

Провадження № 22-ц/4815/783/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

учасники справи:

скаржник ОСОБА_1 ,

особа, дії якої оскаржуються державний виконавець Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кушнір Віра Василівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рокитнівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2021 року (постановлену у складі судді Качмар М.Я.) у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кушнір Віри Василівни,-

в с т а н о в и в :

12 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на рішення та дії державного виконавця Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кушнір Віри Василівни.

В обґрунтування скарги покликається на те, що на виконанні у державного виконавця Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кушнір В.В. перебуває виконавче провадження № 62354374 щодо виконання виконавчого листа № 571/1467/19, виданого 29.01.2020 Рокитнівським районним судом Рівненської області про стягнення з боржника комунального некомерційного підприємства «Рокитнівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Рокитнівської районної ради на її користь компенсацію за 79 календарних днів невикористаної щорічно основної відпустки за період з 12.05.2010 року по 30.06.2013 року у розмірі 62011,84 грн., нарахованої без утримання податку й інших обов`язкових платежів та 2141,60 грн., витрат понесених з оплатою правничої допомоги. 03.07.2020 року державний виконавець виніс постанову про зняття арешту з коштів боржника.

Зазначає, що постанова їй вручена 10.02.2021 року. Постанову державного виконавця Кушнір В.В про зняття арешту з коштів боржника від 03.07.2020 вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Рокитнівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2021 року скаргу ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кушнір Віри Василівни залишено без розгляду та повернуто особі, що її подала.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для поновлення строку для звернення до суду зі скаргою, а тому залишив її без розгляду, оскільки скаржником пропущено такий строк і докази поважності його пропуску відсутні.

Не погоджуючись із ухвалою місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною, винесеною з порушенням чинного законодавства та такою, що підлягає скасуванню. Зауважує, що скаргу на дії державного виконавця подано в 10-ти денний строк з дня одержання (15.02.2021 року) постанови державного виконавця про зняття арешту. Тому, вважає, що місцевий суд безпідставно повернув скаргу.

З наведених міркувань просить скасувати ухвалу суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. (ч.1, 3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виходячи з положень ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Згідно ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Норми цивільного процесуального законодавства не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі підстави визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Отже, строки для подання скарги є процесуальними та можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

Судом встановлено, що предметом оскарження є постанова про зняття арешту з коштів від 03.07.2020 року.

Скаржник звернулася до суду зі скаргою 12.03.2021року та зазначила, що постанова про зняття арешту з коштів від 03.07.2020 року отримана нею 10.02.2021 року та просить суд поновити їй строк на звернення до суду, оскільки такий пропущено з поважних причин.

Відмовляючи у поновленні строку на звернення до суду зі скаргою, суд першої інстанції виходив з того, що скаржник не надала доказів отримання нею постанови про зняття арешту з коштів від 03.07.2020 року 10.02.2021 року. Також, місцевий суд покликався на те, що ОСОБА_1 ознайомлювалася з матеріалами виконавчого провадження №62354374 06.07.2020 року, що підтверджує факт, що їй було відомо про постанову державного виконавця від 03.07.2020 року.

Разом з цим, матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 постанови державного виконавця про зняття арешту з коштів від 03.07.2020 року.

Тому, на переконання колегії суддів відсутні підстави для відмови у поновленні строку на звернення до суду зі скаргою на постанову державного виконавця.

Покликання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 ознайомлювалася із матеріалами виконавчого провадження і їй відомо про існування оскаржуваної постанови є необґрунтованим, оскільки даний факт не можна ототожнювати із фактом отриманням оскаржуваної постанови.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Залишення скарги без розгляду у даному випадку суперечить завданню цивільного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі ст. 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1,2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року №9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, вказані обставини свідчать про необхідність надання ОСОБА_1 можливості захистити свої права у суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи у доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись ст.ст. 367, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рокитнівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2021 року скасувати.

Справу направити до Рокитнівського районного суду Рівненської області для вирішення питання про відкриття провадження.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 09 червня 2021 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.