Справа № 932/8650/20
Провадження № 2-з/932/97/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Дніпро

Суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кондрашов І.А., розглянувши в приміщенні суду в м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 , про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

02 червня 2021 року заявник ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на легковий автомобіль марки «DAEWOO», модель «Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , седан В, № кузова: НОМЕР_2 , сірого кольору, що належить згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_2 .

В обґрунтування необхідності забезпечення позову вказує, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 28.04.2020 року за участю автомобіля «DAEWOOO» «Lanos» під керуванням водія ОСОБА_2 , його автомобіль марки «BMW», модель «320 i», купе, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зазнав пошкодження.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2020 року, водія ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн.

З метою відшкодування завданих збитків позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 . Вважає, що на даний час є необхідним вжити заходи забезпечення позову, бо це дисциплінує відповідача, примусить його до сумлінного ставлення до питання відшкодування шкоди. Арешт на майно дозволить запобігти ризикам несплати коштів ОСОБА_2 за позовом про відшкодування збитків, оскільки по поведінці і відношенню до цієї події видно, що останній не має наміру не тільки відшкодовувати збитки, а і розмовляти по цьому питанню. Тому заявник просить вжити заходів забезпечення позову та накласти арешт на автомобіль марки «DAEWOO», модель «Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог, викладених у ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Отже, з урахуванням вимог вищевказаної статті, суд дійшов висновку про здійснення розгляду заяви без повідомлення учасників справи.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подану заяву про забезпечення позову та долучені до неї документи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Перелік заходів забезпечення позову наведений у ст. 150 ЦПК України.

Аналіз ч. 2 ст. 149 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що підставою для вжиття заходів забезпечення позову є доведена наявність реальної загрози невиконання (утруднення виконання) чи унеможливлення виконання рішення суду. При цьому застосування таких заходів не повинно порушувати прав та охоронюваних законом інтересів відповідача у справі чи інших осіб, що не є учасниками цього судового процесу, а лише запроваджувати тимчасові обмеження, що дасть змогу створити належні умови для запобігання перешкодам у виконанні рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження виникнення у подальшому потенційних труднощів при виконанні такого рішення.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність спору між сторонами, а також існування реальної загрози утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в майбутньому, у разі задоволення позовних вимог позивача.

Отже, заходи забезпечення позову покликані сприяти ефективному захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних права заявника, створювати передумови для швидкого і повного виконання рішення суду.

Заходи забезпечення позову не можуть вживатися для забезпечення певної процесуальної поведінки іншого учасника процесу, примушування до виконання ним його процесуальних обов`язків, сумлінного відношення до предмета позову та сприяння швидшому розгляду справи.

Проте із заяви про забезпечення позову видно, що заявник ставить на меті не реальне вжиття заходів забезпечення позову, а примушування відповідача до зміни своєї поведінки відносно предмета позову та відшкодування ним збитків, швидкого розгляду прави. Наведені обставини, в контексті ст. ст. 149, 150 ЦПК України, не можуть бути розцінені судом як підстави для вжиття заходів забезпечення позову.

Між тим, заявник указує, що накладення арешту на майно має запобігти ризикам несплати коштів ОСОБА_2 за позовом ОСОБА_1 до нього, про відшкодування матеріальних збитків, проте є не доведеним, як саме може накладання арешту на автомобіль запобігти вказаним ризикам. Слід відзначити, що даний автомобіль хоча й належить ОСОБА_3 , проте не є предметом даного спору. Заявником не долучено доказів, що цей автомобіль є єдиним майном, що має ОСОБА_2 , тому виконання рішення суду можливе не лише за рахунок реалізації даного транспортного засобу.

Суд вважає, що накладення арешту на вказаний транспортний засіб є недоцільним, оскільки арешт полягає в описі, забороні відчуження та користування певним майном, проте заборонити власнику володіти і користуватись його майном, суд не має правових підстав, оскільки це буде втручанням у право власності, яке відповідно до ст. 321 ЦК України є непорушним. Також позбавлення ОСОБА_2 права володіння, користування чи розпорядження належною йому власністю може становити порушення ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки кожна людина має право мирно володіти своїм майном.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Заборона вчиняти певні дії застосовується, якщо потрібно обмежити право відповідача чи будь-якої іншої особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються предмету спору.

В даному випадку позивач не надав переконливих доказів того, що існує реальна загроза утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення на його користь, про стягнення суми матеріального відшкодування з ОСОБА_2 , тому суд вважає, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до норми ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким чином може бути утруднене чи унеможливлене виконання судового рішення у випадку задоволення його позовних вимог, тому в завдоленні заяви належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 149 - 153, 258, 259, 260, 261, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суддя,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , про забезпечення позову, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська протягом 15 днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому повний текст ухвали не був вручений в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги, якщо така скарга подана протягом 15 днів із дня вручення йому повного тексту ухвали.

Суддя І.А. Кондрашов