ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-154/10Головуючий у 1-й інстанції Радосюк А.В.
Провадження № 22-ц/817/108/21 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Дикун С. І., Хома М. В.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії «Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» - Данилевич А.Б., представника Збаразького міжрайонного відділ ДВС Південно- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Волянюк Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №2-154/10 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2020 року,постановлену суддею Радосюк А.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк», Збаразький міжрайонний відділ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

20 березня 2020 року Лановецьким районним судом Тернопільської області, в порядку виконання додаткового рішення суду від 25 січня 2018 року видано виконавчий лист №2-154/10 та скеровано у Збаразький міжрайонний відділ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) для виконання.

У травні 2020 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, обґрунтовуючи подану заяву тим, що вищевказаний виконавчий лист було видано на підставі додаткового рішення суду від 25 січня 2018 року, незважаючи на те, що 06 серпня 2010 року по даній справі вже було видано виконавчий лист, який до цих пір перебуває на виконанні в органах ДВС. Крім того зазначав, по первинному виконавчому листі рішення суду виконується боржником у розстрочку і станом на момент видачі виконавчого листа по додатковому рішенні суду обов`язок боржника був частково відсутній у зв`язку із його добровільним виконанням боржником. Також вказував, що у виконавчому листі, виданому 20 березня 2020 року не вказано, в якій частині боржнику ОСОБА_1 необхідно виконати рішення суду, а також не зазначено, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк», Збаразький міжрайонний відділ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга, в якій заявник просить ухвалу Лановецького районного суду від 05 листопада 2020 року у справі №2-154/10 скасувати та задовольнити його заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи.

Зокрема вказує, що зі змісту додаткового рішення Лановецького районного суду від 25 січня 2018 року у справі №2-154/2010, вказаним судовим рішенням, і відповідно - виконавчим документом, не передбачено, що обов`язок боржника є солідарним.

Зазначає, що у виконавчому документі також не визначено, в якій частині судове рішення підлягає виконанню саме ОСОБА_1 як боржником.

Вважає, що саме по собі посилання у виконавчому документі на те, що стягнення заборгованості з ОСОБА_3 слід здійснити шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , виходячи зі змісту судового рішення, не визначає будь-яких обов`язків ОСОБА_1 чи дій, які він повинен вчинити для його виконання.

На думку апелянта виконавчий лист, виданий 20 березня 2020 року Лановецьким районним судом для примусового виконання додаткового рішення Лановецького районного суду від 25 січня 2018 року у справі №2-154/10, не відповідає вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки у ньому не визначено в якій частині вказане судове рішення підлягає виконанню саме ОСОБА_1 , у той час як цим виконавчим документом передбачено стягнення заборгованості виключно з ОСОБА_3 і таке стягнення не є солідарним.

На апеляційну скаргу поступив відзив від АТ Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк», у якому позивач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Лановецького районного суду від 05.11.2020 № 2-154/10 - без змін.

Зокрема вказує, що в оскаржуваній ухвалі Лановецького районного суду від 05.11.2020 суд дійшов вірних висновків стосовно того, що заявником не надано доказів виконання ним грошових зобов`язань перед АТ «Ощадбанк», згідно рішення суду, або інших обставин визначених ст. ст. 600-609 ЦК України. Зазначає, що часткове виконання грошового зобов`язання на виконання ухвали суду про розстрочку рішення суду, котре припинено у 2020 не може бути підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконання.

Також вказує, що не узгоджується із матеріалами справи, та дійсними її обставинами заяви і подвійного стягнення за одним і тим самим судовим рішенням. Вважає твердження заявника стосовно подвійного стягнення з нього однієї і тієї ж суми за виконавчими документами такими, що не знаходять свого підтвердження у поданих доказах і є його припущенням.

Окрім того вважає,що не знаходять свого підтвердження посилання заявника стосовно відсутності визначення способу виконання виконавчого листа, оскільки, виходячи із змісту останнього вбачається звернення стягнення на належне ОСОБА_1 майно, що передане в іпотеку.

Вказує, що на виконанні у жодному відділі державної виконавчої служби та/чи приватного виконавця не перебуває, окрім даного виконавчого листа будь який інший, що виданий у справі № 2-154 на боржника - ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначає, що в апеляційній скарзі відсутнє обґрунтування порушення процесуального права та невірного застосування норм матеріального права, а доводи що наведені у ній не відповідають дійсним обставинам справи, що дає підстави стверджувати про безпідставність апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на мотиви, викладені в ній.

Представник АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії «Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» - Данилевич А.Б. у судовому засіданні проти поданої апеляційної скарги заперечила,просила її залишити без задоволення.

Представник Збаразького міжрайонного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Волянюк Т.І. у судовому засіданні зазначала, що покладається на думку суду.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року по цивільній справі № 2-154/10 задоволено позов Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» і стягнено з ОСОБА_3 на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 657996 гривень 96 коп. Стягнено дану заборгованість ОСОБА_3 перед відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в сумі 657996,96 гривень шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_1 , та передане ним в іпотеку згідно іпотечного договору від 20 липня 2008 року, нерухоме майно:

- нежиле приміщення (приміщення складу з підвальним приміщенням), що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0,06602 га) загальною площею 393,80 кв.м;

- земельної ділянки для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0.06602 га, кадастровий номер земельної ділянки 020040153, розташована на території Лановецької міської ради в АДРЕСА_1 ;

- трьохкімнатну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 , загатьною площею 69,40 кв.м, житлова площа - 46 кв.м.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії -Ланівецьке відділення №6387 ВАТ «Ощадбанк» сплачений судовий збір в розмірі 1700 гривень та витрати за інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 гривень.

Додатковим рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року резолютивну частину рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року по цивільній справі № 2-154/10 викладено в наступній редакції:

«Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 , жителя АДРЕСА_3 на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (рахунок № НОМЕР_1 у Тернопільському обласному управлінні ВАТ «Державний ощадний банк України». , МФО 338545) 83257,03 доларів США, що станом на 13 липня 2010 року, згідно курсу Національного банку еквівалентно 657996 (шістсот п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот дев`яносто шість) гривень 96 коп.( у тому числі 69000 доларів США- заборгованість по кредиту, заборгованість по прострочених відсотках 13280,87 доларів США, пеня за несвоєчасну сплату відсотків 976,16 доларів США) , шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_1 , та передане ним, згідно нотаріально посвідченого20.07.2007 року та зареєстрованого за № 1739 іпотечного договору, нерухоме майно:

- нежиле приміщення (приміщення складу з підвальним приміщенням), що знаходиться в АДРЕСА_1 , (розташоване на земельній ділянці для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0,06602 га) загальною площею 393,80 кв.м;

- земельну ділянку для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0.06602 га, кадастровий номер земельної ділянки 020040153, розташована на території Лановецької міської ради в АДРЕСА_1 ;

- трьохкімнатну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 . загальною площею 69,40 кв.м, житлова площа - 46 кв.м.

Стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Ланівецьке відділення №6387 ВАТ «Ощадбанк» сплачений судовий збір в розмірі 1700 гривень та витрати за інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 гривень.».

Додаткове судове рішення ухвалено на підставі усталеної судової практики у предметі спору щодо повернення боргу в іноземній валюті, визначеному судовим рішенням в грошовому еквіваленті до національної валюти України- гривні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц зазначає, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у строки і розміри саме в тій валюті, яка визначена договором позики. Зазначення в резолютивній частині судового рішення гривневого еквівалента до національної валюти України гривні, є помилковим.

Аналогічні позиції висловлені у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №469/1578/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц.

Ухвалене додаткове рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року не оскаржувалося і набрало законної сили, а тому 20 березня 2020 року Лановецьким районним судом Тернопільської області, в порядку виконання додаткового рішення суду від 25 січня 2018 року підставно було видано виконавчий лист №2-154/10 та скеровано у Збаразький міжрайонний відділ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) для виконання.

Верховний Суд у постанові від 19 квітня 2021 року у справі за № 2-154/10, переглядаючи у касаційному порядку правомірність видачі виконавчого листа, виданого 20 березня 2020 року Лановецьким районним судом Тернопільської області для примусового виконання додаткового рішення Лановецького районного суду від 25 січня 2018 року та апеляційної інстанції, прийшов до висновку, що виконавчий лист №2-154/10 відповідає вимогам виконавчого документа і підлягає примусовому виконанню та його виконання забезпечує виконання рішення суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно вимог ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Згідно із частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 431 ЦПК України виконавчий лист є виконавчим документом.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить Глава 50 Розділу І Книги п`ятої ЦК України.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, згідно п. 5 ч. 1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження`є закінчення виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий документ не підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню з підстав відсутності обов`язку боржника перед АТ «Ощадбанк». Зазначивши, що із змісту заяви вбачається, що підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає до виконання, заявник вказує на наявність іншого виконавчого листа по даній справі, по якому обов`язок боржника був частково відсутній у зв`язку із його добровільним виконанням боржником, разом з тим, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, як таким, що зроблений з урахуванням вимог процесуального закону та відповідно до наявних у матеріалах справи доказів.

Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги про те, що видача 20 березня 2020 року Лановецьким районним судом виконавчого листа у справі №2-154/10 призвела до подвійного стягнення з боржника однієї і тієї ж суми, яка вже була стягнута рішенням Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року у цій же справі.

Як вбачається із пояснень представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , що ними не ставилися вимоги про визнання виконавчого документа № 2-154/2010, виданого 06 серпня 2010 року на підставі рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною четвертою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку.

Згідно Ухвали Верховного Суду від 25 січня 2021 року справа № 2-153/10 суд касаційної інстанції зазначає, що виконавчий лист виданий судом на виконання додаткового рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року, яким стягнуто із ОСОБА_3 (позичальник) на користь ВАТ «Ощадбанк» 83 257,02 дол. США, що станом на 13 липня 2010 року згідно з курсом Національного банку України еквівалентно 657 996,00 грн, шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_1 (іпотекодавець) нерухоме майно, переданого за іпотечним договором від 20 липня 2007 року № 1739.

Боржником у виконавчому листі, виданого на виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, є саме іпотекодавець, а не позичальник (якщо позичальник та іпотекодавець не є однією особою), оскільки примусове звернення стягнення відбувається на майно, яке належить на праві власності іпотекодавцю. У такому випадку відсутні підстави вважати, що обов`язок іпотекодавця та позичальника щодо виконання судового рішення є солідарним.

Таким чином, зазначення ОСОБА_1 як боржника у виконавчому листі, виданого судом на виконання додаткового рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року, є правомірним.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом при прийнятті оскаржуваної ухвали факту невідповідності виконавчого листа вимогам ч. 2 ст. 4 ЗУ Про виконавче провадження, якою передбачено необхідність зазначення у виконавчому документі одного боржника та одного стягувача, частину, в якій необхідно виконати рішення, або зазначення наявності солідарного обов`язку чи права за умови ухвалення рішення проти кількох відповідачів чи передбачення в резолютивній частині вчинення кількох дій, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги те, що Лановецьким районним судом Тернопільської області дана належна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, висновки суду відповідають обставинам справи, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, їх не спростовують, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 25 травня 2021 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Дикун С.І.

Судді: Хома М.В.