РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/17442/20

Провадження № 2/638/2845/21

27.05.2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Запорожець Д.Д.

з участю судового розпорядника Календіної А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коротуна Володимира Ілліча 16.12.2020 року звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , а саме просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за комунальні послуги у розмірі 9383,75 грн., з яких 7271, 00 грн. сума заборгованості, 655,01 грн. 3% річних, 1457, 74 грн. інфляційні витрати; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5000, 00 грн.; а також судовий збір у розмірі 840,80 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно договору купівлі продажу від 05.01.2001 року матір позивача - ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 , також діючи в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 по 1/4 частині кожному. Відповідач проживає у вказаній квартирі. Матір позивача - ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті позивач прийняла спадщину як спадкоємець першої черги. Витрати за комунальні послуги позивачем сплачуються самостійно, інший співвласник - ОСОБА_4 також приймає участь у сплаті за спожиті комунальні послуги у розмірі 1/4 частки від нарахованих до сплати коштів. Починаючи з грудня 2017 року по грудень 2020 року всього позивачем було сплачено 29083,00 грн. Відповідач має сплачувати ј частки витрат, що становить 7271,00 грн., однак цього не робить. Просить суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надала.

Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 Цивільного кодексу України.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Наявними у справі доказами встановлено, що матір позивача - ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 , за себе особисто та як законний представник своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 05.01.2001 року придбали квартиру АДРЕСА_2 , по 1/4 частині кожному, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 05.01.2001 року (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 матір позивача - ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого міським відділом реєстрації актів громадянського стану №4 Харківського обласного управління юстиції 29.04.2003 року, актовий запис №4308 (а.с. 12).

З моменту придбання квартири та до часу подання позовної заяви відповідач ОСОБА_2 зареєстрована та постійно проживає у вказаній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (а.с. 42).

Як стверджує позивач, витрати за комунальні послуги позивачем сплачуються самостійно, інший співвласник - ОСОБА_4 також приймає участь у сплаті за спожиті комунальні послуги у розмірі 1/4 частки.

Починаючи з грудня 2017 року по грудень 2020 року всього позивачем було сплачено 29083,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с. 17-36), отже на відповідача ОСОБА_2 припадає обовязок сплачувати ј частину витрат за спожиті комунальні послуги, що становить 7271,00 грн.

Частиною 1 статті 322 Цивільного кодексу України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно пункту 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частина 4 статті 544 Цивільного кодексу України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно частини 1 статті 624 Цивільного кодексу України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором, вказана позиція висловлена в Постанові ВП ВС від 10.12.2019 року №904/4156/18 (12-117гс19).

Суд погоджується із розрахунком, наданим позивачем, що сума інфляційних витрат за період з грудня 2017 року по листопад 2020 року становить 1457, 74 грн., сума 3% річних становить 655,01 грн., отже загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню становить 9383 грн. 75 коп.

На підставі викладеного, беручи до уваги, що зобов`язання відповідачем не виконується належним чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правову (правничу) допомогу згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату.

Європейський суд з прав людини при розгляді справ «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, «Пмайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, «Меріт проти України» від 30.03.2004 року зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (стаття 30) визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 3 наведеної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається із договору про надання правової допомоги від 03.11.2020 року між позивачем та адвокатським бюро «Володимира Коротуна», бюро приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу, вартість якої згідно додатку №1 до договору про надання правової допомоги становить 14250, 00 грн.

Однак, матеріали справи не містять відомостей, що вказана вартість наданої правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 03.11.2020 року оплачена.

Тобто, оскільки позивачем не надано документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення за рахунок відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 322, 360, 526, 544, 610, 624, 625, ЦК України, керуючись ст.ст.2, 4, 10, 15, 81, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 , заборгованість за комунальні послуги у розмірі 7271 (сім тисяч двісті сімдесят одну) грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 655 (шістсот п`ятдесят п`ять) грн. 01 коп., інфляційні витрати у розмірі 1457 (одна тисяча чотириста п`ятдесят сім) грн. 74 коп., а всього стягнути 9383 (дев`ять тисяч триста вісімдесят три) грн. 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: