Справа № 750/1282/21
Провадження № 2/750/820/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова в складі:

судді Карапута Л.В.,

секретаря Гольцової С.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування частини квартири недійсним, витребування майна та повернення у власність,

в с т а н о в и в:

09.02.2021 позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати договір дарування 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 24 жовтня 1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Солодовник С.О., зареєстрований в реєстрі за №4757, недійсним; витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 ; повернути у власність ОСОБА_4 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 ; стягнути судові витрати.

Обґрунтовуючи позов позивач зазначила, що з 1956 року постійно зареєстрована і проживає в квартирі АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_6 . Відповідачка ОСОБА_5 , дружина її покійного сина в цей період проявляла турботу до позивачки, готувала їжу, прибирала, матеріально та морально підтримувала. ОСОБА_5 займалась підготовкою документів для приватизації квартири, мотивуючи ризиком втрати житла, оскільки у користуванні позивача було 4/5 частини квартири. 12 жовтня 1995 року Чернігівським колективним підприємством «Берегиня» згідно з розпорядженням від 13.09.1995 №4 позивачу було видано свідоцтво про право власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,8 кв.м, що складається з кімнат літ. «3» площею 14,1 кв.м та кімнати літ. «4» площею 18,8 кв.м.

24 жовтня 1996 року між позивачем та невісткою ОСОБА_5 був укладений договір дарування, відповідно до якого позивач передала безоплатно у власність ОСОБА_5 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Солодовник С.О., зареєстрований в реєстрі №4757. Маючи намір заволодіти квартирою в цілому, ОСОБА_5 вмовила сусідку ОСОБА_7 приватизувати належну їй 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , яка була комунальною квартирою. Позивач зазначила, що зміст договору не розуміла, вважала, що укладається саме договір опіки, довічного утримання та розраховувала, що невістка буде надавати їй допомогу, доглядати, а квартира перейде у власність ОСОБА_5 тільки після її смерті. Наміру безоплатно позбавити себе єдиного житла, ризикуючи опинитись на вулиці або проживати в нестерпних умовах, як тепер бажання не було. В подальшому 23.03.2006 року ОСОБА_5 за договором дарування передала 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_2 . Після укладення обох договорів дарування позивач продовжує проживати у спірній квартирі. Відповідач ОСОБА_5 не піклується, не відвідує, обіцяної допомоги позивачці не надає. В листопаді 2020 року відбулось замикання електропроводки у розетці в кімнаті позивача, тому остання звернулася до ОСОБА_8 , який є чоловіком її онуки ОСОБА_2 , з проханням її відремонтувати, проте отримала відмову. Після звернення до працівників житлово-експлуатаційної контори дізналася, що квартира їй не належить, а її власниками є родина Морських, внучка ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_8 . Оскільки будучи особою похилого віку, яка потребує сторонньої підтримки та матеріальної допомоги, при укладенні спірного договору дарування свого єдиного житла, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, неправильно сприймала природу правочину, права та обов`язки сторін, що вплинуло на її волевиявлення, мала на меті укласти саме договір довічного утримання, тому просила визнати недійсним договір дарування від 24.10.1995 року, витребувати від ОСОБА_2 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 та повернути у свою власність.

11.03.2021 року представник відповідача ОСОБА_5 подав відзив на позовну заяву, обґрунтовуючи відмову в задоволенні позову тим, що при укладанні 24.10.1995 року договору дарування 4/5 частини квартири ОСОБА_4 розуміла свої дії, а її внутрішня воля була спрямована на укладання договору дарування, а саме безоплатне відчуження квартири і ніяких домовленостей щодо утримання позивачки з боку ОСОБА_5 не було. Позивач знала, що буде і надалі проживати в спірній квартирі та ніяких перешкод з боку відповідачів позивачці не створювались. Відносини між сторонами були добрі, родинні, а тому про договір довічного утримання ніколи не було розмови. Позивач пропустила строк звернення до суду, тому просив суд про застосування позовної давності, що має наслідком відмову в позові.

11.03.2021 представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву та зазначив, що ОСОБА_2 є онукою ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_5 . З 16.02.1995 року ОСОБА_2 проживає разом з ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 було відомо про укладення договору дарування від 24.10.1995 року між її бабусею та матір`ю. У 1997 році чоловік відповідачки ОСОБА_8 купив згідно договору купівлі-продажу 1/5 частину квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_8 дбали про квартиру, робили ремонтні роботи в квартирі, під`їзді та прибудинковій території. Позивач була обізнана про те, що ОСОБА_5 у 2006 році подарувала 4/5 частини квартири ОСОБА_2 . Про обізнаність позивачки про існування договорів дарування 4/5 частини квартири, які були укладені 24.10.1995 року та 23.03.2006 року свідчать квитанції про оплату комунальних послуг, з яких вбачається зміна особи платників. Оскільки із позовом про визнання недійсним договору дарування квартири від 24.10.1995 року позивач звернулася до суду в лютому 2021 році та не надала доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, тому просив застосувати позовну давність до вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування від 24.10.1995 року та відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , як необгрунтованих.

29.03.2021 представник позивача подала заяву про поновлення строку на звернення до суду з позовом з мотивів, що після укладення обох договорів дарування фактичної передачі спірного нерухомого майна не відбулось, позивач зареєстрована та проживає у спірній квартирі з 1956 року по теперішній час, весь час вважаючи себе власником житла, сплачує за комунальні послуги та отримує субсидію на їх сплату, а вік та стан здоров`я позивача значно ускладнюють її можливості реалізації права на звернення до суду за захистом своїх прав.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві та пояснив, що відповідач на протязі останніх п`яти років є прикутою до ліжка за станом здоров`я.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач пояснила суду, що після смерті її батька, діти позивачки побили її, бо остання вирішила виписати з квартири свого молодшого сина. Через це побиття позивачка знімала побої та подавала до суду. Позивач мала намір, щоб у квартирі жила її онука ОСОБА_2 , яка є дочкою померлого сина позивача. ОСОБА_4 після укладення договору дарування в березні 2006 року була поставлена до відома, що власником квартири стала ОСОБА_2 . ОСОБА_4 також повідомляли про переоформлення договору дарування, бо у неї були пільги, через які остання відмовилась від сплати комунальних послуг за квартиру, бо вважала, що її пільги усе перекривають. Домовленостей доглядати за ОСОБА_4 не було, але коли їй щось було потрібно, то її сім`я це робила, зокрема купували ліки, сплатили за операцію по онкології, але домовленості про довічне утримання не було. ОСОБА_2 була присутня при укладанні договору дарування в 1995 році на свою матір ОСОБА_5 , проте при посвідченні самого договору ОСОБА_2 присутня не була, проте вона чекала біля приміщення нотаріуса, де були її бабуся ОСОБА_4 та мати ОСОБА_5 . Сину ОСОБА_2 24 роки він не разу не бачив до нового року дочку позивачки ОСОБА_9 . ОСОБА_2 відомо, що ОСОБА_4 з ОСОБА_9 не спілкувались, але приблизно років 5 назад ОСОБА_4 один чи два рази їздила на дачу до дочки ОСОБА_9 . Зі слів сина ОСОБА_2 зараз ОСОБА_9 заходить в квартиру, де живе позивачка не дуже часто, а сусідка говорила, що бачила її тільки раз. В Сімферополі у позивачки живе родичка, а саме дружина її покійного брата і до 2010 року ОСОБА_4 їздила туди поїздом кожен рік до неї в гості на відпочинок. Забудькуватість у позивачки останні років 20, вона може двері не зачинити, бо звикла жити в комунальній квартирі, також вона періодично залишає чайник на плиті. Після смерті сина ОСОБА_4 була дуже засмучена і перші пару місяців вона не могла їздити на кладовище, а потім почала їздити.

Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Суд керується положеннями статті 16 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому за змістом статтей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, невизнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справа не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно договору дарування від 24.10.1995 року ОСОБА_4 передала, а гр. ОСОБА_5 прийняла в дар 4/5 частини квартири трикімнатної з усіма зручностями загальною площею 59,0 кв.м, з якої житлова площа становить 41,7 кв.м, знаходиться в АДРЕСА_3 . Відчужуються кімнати літ. «3,4» площею 14,1; 18,8 кв.м, службові приміщення знаходяться в загальному користуванні. Ця 4/5 частини квартири належить дарителю ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Чернігівським колективним підприємством «Берегиня» 12.10.1995 року. За цим договором даритель свідчить, що згадана 4/5 частини квартири протягом часу нікому іншому не продана, не подарована, не закладена, в спорі і під арештом не перебуває. Всі витрати за вкладення на оформлення цього договору платить даритель (а.с. 120 т. 2). Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Солодовник С.О. Договір підписано сторонами в присутності приватного нотаріуса, особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність гр. ОСОБА_4 4/5 частини квартири, що відчужується перевірено.

Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючому документі 4/5 часини квартири АДРЕСА_4 зареєстровано Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_5 31.10.2001 року (а.с. 120 зв. т. 2).

ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_5 та онукою ОСОБА_4 , починаючи з 16.02.1995 року була зареєстрована та проживає з позивачем в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта ОСОБА_2 (а.с. 88, 89) та не заперечується учасниками справи.

ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 15.06.1996 року. Після реєстрації шлюбу чоловік ОСОБА_2 17.09.1997 році згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна №97/053 купив 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати 2 (а.с. 92-99 т.1).

23.03.2006 року ОСОБА_5 уклала договір дарування частини квартири, за яким передала майно у власність обдарованої ОСОБА_2 безоплатно, а саме 4/5 частини квартири, що відчужуються за даним договором розташовані в АДРЕСА_5 (а.с. 118 т. 2).

Згідно п. 1.3 даного договору зазначено, що частина квартири належить дарувальнику на праві приватної власності та була отримана нею згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, Солодовник С.О., 24 жовтня 1995 року за р. №4756, зареєстрованого Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації, 31 жовтня 2001 року за №17371 в книзі №161.

У власність обдарованої ОСОБА_2 , переходить 4/5 частини квартири, що складається з: кімнати «3» площею 14,1 кв.м, кімнати «4» площею 18,8 кв.м, службові приміщення кухня, ванна, вбиральня, коридор знаходяться в загальному користування.

Відповідно до п. 2.1 договору, сторони домовились, що під передачею частини квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованого від дарувальника ключів від квартири свідчить про те, що передача речі відбулась.

Пунктом 2.2 договору визначено, що право власності у обдарованої на дарунок виникає з моменту прийняття на своє ім`я правовстановлювальних документів на вищезгадану частину квартири.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 - 1/5 частка, за ОСОБА_2 4/5 частки (а.с. 12 т. 1).

Відповідно до пунктів 4 та 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

До договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Відповідно до ст. 47 ЦК Української РСР (1963 року) обов`язковість нотаріальної форми передбачена, зокрема, до договорів про відчуження житлових будинків, іншого нерухомого майна. Також, як зазначено у п. 1 Інструкції "Про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб", державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України, державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні, комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації; державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Згідно вимог ст. 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 56 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення,

може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під

впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при

неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його

вартість.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обставини щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Судом встановлено, що після укладення договору дарування 24.10.1995 року ОСОБА_4 передала безоплатно нерухоме майно, а ОСОБА_5 прийняла його в дар, оскільки мала вільний доступ до квартири, де фактично за домовленістю проживала позивач та внучка позивачки.

ОСОБА_5 з 01.04.2018 має першу групу інвалідності та потребує стороннього догляду (а.с. 57).

У 2021 році ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним та поновлення її прав власності на частину квартири, посилаючись на те, що на час укладення договору дарування частини квартири вона перебувала в пригніченому психологічному стані та вважала, що вона укладає не договір дарування, а договір довічного утримання. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалася на положення статтей 48, 56 ЦК Української РСР, а також на положення статтей 203, 229, 717 ЦК України.

Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дії майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання будь-якої взаємної вигоди. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру може бути підставою для визнання договору дарування недійсним.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 425 та 426 ЦК Української РСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач),

передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або

частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати

відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді

житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу). В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка

відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також

види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна

відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою

сторін.

Як убачається з наявних у справі доказів, на момент укладення договору дарування позивач була у віці 70 років, пенсіонером, не мала хронічних чи інших тяжких захворювань, які б давали підстави для її утримання, її дієздатність перевірена приватним нотаріусом. Протилежного позивачем не доведено, оскільки ОСОБА_4 вперше 16.01.2009 року з причини загального захворювання була встановлена 2 група інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК від 16.01.2009 року (а.с. 16 т.1).

Позивач особисто підписала договір дарування від 24.10.1995 року та будь-яких видів матеріального забезпечення, що надаються, умовами оспорюваного договору дарування не були встановлені.

Окрім того, уклавши оспорюваний правочин 24.10.1995 року, позивач звернувся до суду лише у лютому 2021 році (через 25 років 4 місяці), а до цього погоджувався на переоформлення особового рахунку по квартирі на іншого співвласника, на проведення ремонтних робіт в квартирі онукою та її чоловіком ОСОБА_8 , переобладнання комунальної квартири в особисту приватну квартиру без проживання в ній інших сторонніх осіб, які не являлися членами сім`ї позивачки, а також оплати комунальних послуг по квартирі, які здійснювалися відповідачами та вказані квитанції надходили з усіх комунальних підприємств на ім`я основного квартиронаймача ОСОБА_5 , а з 2006 року на ОСОБА_2 .

Із позовом про визнання недійсним договору дарування квартири від 24 жовтня 1995 року позивач звернулася до суду у лютому 2021 року.

Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину.

На момент укладення спірного договору дарування чинною була редакція ЦК УРСР від 18.07.1963 року.

Згідно зі ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у 3 роки.

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

За вимогами ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу PCP і стст.78 і 79 цього кодексу.

З врахуванням моменту укладення оспорюваного договору дарування 24.10.1995 року не виключається наявність підстав вважати, що

трирічний строк позовної давності по позову в частині

вимог про визнання недійсним вищевказаної угоди закінчився до

01.01.2004 року, а, відтак, судом необхідно

застосування до спірних відносин положень ст.ст. 71, 80 чинного на

той час ЦК УРСР (1540-06).

Окрім того, статтею 75 ЦК УРСР (1540-06) в редакції від

18.07.1963 року встановлювалася обов`язковість застосування судом

позовної давності незалежно від заяв сторін. Чинне на той час

цивільне законодавство не передбачало винятків щодо застосування

позовної давності до позовних вимог про визнання угод недійсними.

Зокрема, ст. 83 ЦК УРСР (1540-06) встановлено вичерпний

перелік вимог, на які позовна давність не поширюється, і до цього

переліку не входять вимоги про визнання угод недійсними.

Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд

України при здійсненні касаційного перегляду рішень у справах,

пов`язаних із застосуванням позовної давності (постанова ВСУ від

25.05.2004 у справі N 14/278).

З врахуванням вищевикладеного та у відповідності до вимог ст. 71, 80 ЦК УРСР строк позовної давності закінчився до вступу нового Цивільного кодексу України, тому закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в частині визнання недійсним договору дарування від 24.10.1995 року.

Разом з тим Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу . (п.51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в ст. 76 ЦК УРСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

При цьому суд приходить до висновку, що проживання позивача у квартирі після укладення договору дарування не є безумовною підставою для висновку, що укладаючи оспорюваний договір дарування, позивач помилялася щодо природи правочину.

Разом з тим, якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник не заперечив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 13 лютого 2020 року у справі №756/6516/16-ц.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомила, що ОСОБА_4 квартиру на відповідача ОСОБА_5 оформила давно, після смерті сина, у якого залишилась жінка ОСОБА_5 та двоє дітей. У ОСОБА_4 відбувся конфлікт з її меншими дітьми, тому вона вирішила подарувати частину квартири невістці ОСОБА_5 . З ОСОБА_5 у ОСОБА_4 були дуже хороші відносини. Стан ОСОБА_4 після смерті сина був важкий. На той час у квартирі жив інший син ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 була ще маленькою дівчинкою та жила з батьками в іншому місці. При свідку між відповідачами та позивачкою скандалів ніколи не було. Восени 2020 року ОСОБА_4 приходила до свідка і запитувала чи немає у неї знайомого електрика, бо проводка в кімнаті почала іскритися, а Морські не захотіли її чинити. Потім ОСОБА_4 подзвонила в ЖЕК, там в той день не обслуговували, але їй дали номер якогось електрика, вона його визвала і він відремонтував розетку в її кімнаті. ОСОБА_4 всі витрати записувала. Коли помер онук ОСОБА_4 , то остання вирішила, що буде подавати в суд, про що особисто розповідала свідку. Відповідачка ОСОБА_5 останні 5 років є лежачою після інсульту, а до інсульту вона провідувала позивачку. В цій квартирі ОСОБА_5 ніколи не проживала, ходила провідувати, а зараз не ходить, бо лежача. ОСОБА_2 з чоловіком, дочкою та сином фактично проживають в цій квартирі і займають дві кімнати. ОСОБА_4 перестала спілкуватися з донькою ОСОБА_9 , коли подарувала квартиру ОСОБА_5 . Зараз вони вже наче спілкуються, тому що донька до цього часу давно не приходила в квартиру, а почала приходити в квартиру, коли помер син дочки, який був улюбленим онуком позивачки, це було десь в січні 2021 року. Свідок заходила в квартиру в день похорон онука, але Морських тоді в квартирі не було, але фактично вони там проживають. Зі слів позивачки, свідку відомо, що ОСОБА_4 хотіла накласти на себе руки після смерті онука, бо вона нікому більше не потрібна. Позивач повідомила свідку, що буде подавати в суд, бо хоче щось змінити в житті, щоб її донька була вхожа в квартиру. Щодо квартири по АДРЕСА_6 , то зі слів ОСОБА_5 , свідок знає, що вона була отримана її зятем (чоловіком ОСОБА_2 ), коли він робив, проте хто в ній проживає свідку не відомо. Позивачка скаржилась свідку, що з Морськими відносини погані, але чого саме це стосується не говорила. Свідку невідомо, хто є власником квартири.

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що доводиться позивачці донькою. Про договір дарування свідок нічого не знала. Зазначила, що коли помер син ОСОБА_4 , то остання була у важкому стані. Невістка почала її опікати і обробляти. Поселили в квартиру онучку, спочатку як тимчасово. Невістка ОСОБА_5 розсварила усю родину. Через це свідок не спілкувалась з матір`ю з 1994 по 1996 роки та не ходила до матері довгий час, тільки 3 останні роки почала ходити до матері та їй допомагати після того як ОСОБА_5 злягла і не змогла допомагати. Зі слів позивачки свідку відомо, що позивачка залишить їй квартиру після смерті, але приватизувала квартиру та ходила до нотаріусу ОСОБА_5 , а сама позивач була у важкому стані. До цього свідок не ходила в ту квартиру, бо їй не подобалось відношення з боку відповідачів до її матері. Про квартиру свідок з матір`ю почали говорити 3 роки назад. Зі слів свідка, зараз Морські пішли з квартири і не живуть там, тільки правнуки туди іноді ходять. Про те, що квартира належить Морським дізналась тільки після ситуації з розеткою. ОСОБА_4 розповідала, що Морські над нею знущались, били її, тягали. До ОСОБА_5 позивач не ходить, бо позивачці важко, їй 85 років. Зі слів ОСОБА_4 свідок знає, що позивачка думала що підписала не договір дарування, а думала, що залишить квартиру після своєї смерті, а дізнались, коли загорілась розетка, ОСОБА_8 не прийшов ремонтувати. Потім позивач звернулись в ЖЕК і там дізнались, що квартира належить родині Морським.. Коли з позивачкою ходили брати довідку про склад сім`ї, то Морські навіть не були прописані в спірній квартирі, а почали прописуватись тільки після того, як ОСОБА_4 подала до суду. ОСОБА_4 платила за квартиру, бо мала субсидію, пільги як учасник війни.

Свідок ОСОБА_12 дала свідчення, що по АДРЕСА_7 проживає з 1990 року, Відносини між Морськими і ОСОБА_4 були хороші. Ніяких скандалів між ними свідок не бачила. Свідок живе з ними на одному сходовому майданчику. У позивачки загинув син і вона вирішила, що оформить договір дарування на невістку ОСОБА_5 .. Всі сусіди обговорювали, що ОСОБА_4 дарує квартиру відповідачці з планами, що там буде жити онука позивачки ОСОБА_2 . З іншими дітьми ОСОБА_4 мала конфлікт, оскільки її другий син та дочка побили, ОСОБА_4 знімала побої. Причиною цьому було те, що її син (живий) отримав квартиру, а вона його виписала зі своєї частини квартири АДРЕСА_4 . Після цього свідок цього сина більше не бачила ніколи, а доньку ОСОБА_9 побачила тільки сьогодні в приміщенні суду. Щоб донька ОСОБА_9 приходила до позивачки останнім часом свідок не бачила. Бачила тільки, що останній рік приходила молода жінка з дівчинкою (правнучкою позивачки) і забирала її ця ж жінка. Свідок припускає, що можливо ця жінка донька сина ОСОБА_4 .. ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_8 все міняли в квартирі, робили повністю ремонт. Завдяки ОСОБА_8 зробили ремонт і в будинку, бо він старий, зробили ремонт в під`їзді. ОСОБА_8 робив ремонт в під`їзді разом з сином ОСОБА_16 . Родина Морських та їх діти ввічливі та виховані, вони ніколи не мали конфліктів з сусідами. Зараз, коли тепло, то ОСОБА_2 разом з чоловіком часто живуть на дачі, але приїжджають в квартиру, а їх діти живуть постійно в квартирі. Свідок ще в 2008 році чула зі слів своєї матері, що позивачка задоволена, що подарувала квартиру онучці, що вони платять за квартиру і вона задоволена, як вони живуть. ОСОБА_4 казала в 2008 році, що подарувала квартиру спочатку невістці, а потім квартира дістанеться онучці. Свідок припускає, що власницею квартири ОСОБА_2 стала десь у 2006 році, бо тоді ще була жива матір свідка, а померла вона в 2008 році. Про приватизацію квартири свідок нічого не знає. На момент смерті сина позивачки в квартирі проживав ще її молодший син з сім`єю. Свідок знає, що молодший син ОСОБА_4 . ОСОБА_17 отримав квартиру і поїхав з сім`єю з квартири ОСОБА_4 . На той час, коли ОСОБА_5 стала власницею квартири, то в ній проживала ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_2 стала проживати в квартирі позивачки з 1996 року. Це була комунальна квартира, де в одній із кімнат проживала інша жінка - ОСОБА_18 , коли жив вже ОСОБА_8 , то він викупив кімнату у ОСОБА_19 . ОСОБА_5 в квартирі не проживала, але вона дуже часто приходила до того часу коли стала прикутою до ліжка.

Свідок ОСОБА_13 повідомив суду, що є колишнім сусідом подружжя Морських. Проживав в квартирі АДРЕСА_8 з народження до закінчення інституту, поїхав з квартири приблизно десь 10 років назад. Між позивачкою та відповідачами були добрі сімейні відносини. В квартирі проживали ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , їх діти та ОСОБА_4 . Діти позивачки ОСОБА_4 ніколи не проживали в квартирі, свідок ніколи їх не бачив і навіть не знав, що вони є. Родина ОСОБА_8 жили як нормальна сім`я, робили ремонт в квартирі, під їзді, прибудинковій території будинку та виховували дітей.

Свідок ОСОБА_14 дав свідчення суду, що в квартирі АДРЕСА_1 він не був, в 2020 році ОСОБА_8 звертався до нього із проханням ремонту електропроводки в під`їзді. Свідку відомо, що в квартирі проживають родина ОСОБА_8 та бабуся.

Свідок ОСОБА_20 пояснив суду, що знайомий з подружжям Морських років 20. Дружина свідка дружила з ОСОБА_2 і вона їх кума. Свідок був у них вдома по вул. П`ятницькій. Свідок спілкувався неодноразово з ОСОБА_4 , коли приходив до них на якісь заходи. Він не бачив сварок між позивачкою та ОСОБА_2 . Останні 2 роки ОСОБА_8 з ОСОБА_2 проживають на дачі, тому в ці роки він не був у квартирі по АДРЕСА_7 .

Свідок ОСОБА_8 підтвердив в судовому засіданні, що доводиться чоловіком ОСОБА_2 , проживає по АДРЕСА_5 з червня 1996 року, інколи проживає на АДРЕСА_9 , по причині своєї роботи. На період 1996 року ремонту в квартирі ОСОБА_4 не було, це була стара комунальна квартира. ОСОБА_4 допомагала Морським знайти телефон ОСОБА_19 , щоб вони могли викупити кімнату, а квартира перестала бути комунальною. ОСОБА_4 раділа, що квартира більше не комунальна, коли кімнату викупили. Свідок та ОСОБА_2 зробили капітальний ремонт в квартирі. На протязі 25 років проживання в квартирі ремонт проводився 3-4 рази. Відносини між ОСОБА_8 та позивачкою були нормальні, але холодильники були різні, бо так запропонувала сама позивачка, продукти вони купляли порізно. Коли одного разу позивачці було погано, вона втратила свідомість, то він разом з дружиною допомагали їй, купували ліки, а коли вона хворіла на рак, то лікували її. За 25 років свідок ні разу не бачив доньку позивачки ОСОБА_9 , а перший раз побачив сьогодні перед судовим засіданням. ОСОБА_4 показувала свідку документи, що вона знімала побої після побиття її сином та донькою. Зараз за позивачкою придивляються правнуки. Свідок сказав, що іншого житла у ОСОБА_4 немає. Свідок підтвердив, що позивачка повідомляла перед купівлею свідком 1/5 частини квартири, що оформила дарування на ОСОБА_5 , як на невістку померлого свого сина, а її чоловіка. Свідок разом з дружиною робили все повністю в квартирі та це влаштовувало ОСОБА_4 , яка завжди при всіх говорила, що квартира Морських і що вони молодці, що все роблять для себе, а вона просто там живе. Онук ОСОБА_4 ОСОБА_21 (син ОСОБА_9 ) це улюблений онук позивача, проте йому позивач квартиру не подарувала, бо він міг все винести з квартири. ОСОБА_4 знала, коли викупили другу кімнату, то лічильники переоформлювали на одного власника. Субсидія була в 1996 1998 роках, потім знялась, бо доходи всієї сім`ї були інші. Останній раз субсидія була оформлена на позивача в 2019, 2020 роках, тому що свідок та ОСОБА_2 знялися з реєстрації у вказаній квартирі для отримання субсидії на дану квартиру.

Свідок ОСОБА_2 підтвердила, що на момент смерті її батька в квартирі по ОСОБА_22 проживала тільки ОСОБА_4 . Потім вона вирішила виписати свого молодшого сина, це було після смерті батька свідка. Позивач особисто виписувала сина і займалась приватизацією квартири. Між позивачкою та відповідачем ОСОБА_23 були дуже добрі відносини. Позивач розуміла, коли дарувала квартиру, що ОСОБА_5 жити в ній не буде, бо у неї є квартира, а жити будуть діти померлого її сина, саме вона як онука позивачки. Коли квартиру переоформлювали на ОСОБА_2 то ОСОБА_4 повідомляли позивача. На момент ремонту в квартирі з позивачкою нічого не узгоджували, але вона не заперечувала проти проведення ремонтних робіт в квартирі. Єдиною розбіжністю по ремонту було те, що ОСОБА_4 не хотіла переробляти пічку, стіна якої була в її кімнаті.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України)

Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України№9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Оспорюваний договір дарування частини квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом. Обдарована зареєструвала право власності на належну їй частину квартири, про що свідчить реєстраційний напис на правовстановлюючому документі 4/5 часини квартири АДРЕСА_1 зареєстрований Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації.

Згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України, у випадку, якщо добросовісний набував придбав річ безоплатно в особи, яка не мала права її відчужувати, то власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, суд доходить обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний нею правочин було укладено внаслідок помилки, оскільки після укладення договору дарування відповідачем ОСОБА_23 не здійснювалася опіка відносно позивача та не надавалися будь-які види матеріальної допомоги, тому суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування частини квартири від 24.10.1995 року недійсним.

Оскільки недійсність договору дарування частини квартири від 24.10.1995 року судом не встановлена, тому відсутні підстави для витребування від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 4/5 частини квартири АДРЕСА_4 та повернення її у власність позивачеві.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування частини квартири недійсним, витребування майна та повернення у власність, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 09.06.2021.

Суддя Л.В. Карапута