Справа № 266/935/19
Провадженя№ 2/266/41/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.05.2021 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:
головуючого судді Курбанової Н.М.,
за участю секретарів судових засідань Широкової Г.К., Макогон С.Б.
представника позивача ОСОБА_1 ,
представників відповідачів ОСОБА_2 , Коротуна О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення моральної шкоди,
Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що наказом №1210/ос від 15 червня 2016 року він був прийнятий на роботу до ПАТ «Українська залізниця» на посаду помічника члена правління відділу забезпечення роботи членів правління та директорів. 8 серпня 2016 року був переведений на роботу на посаду директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» за наказом №1609/ос, з якої був звільнений відповідно до наказу голови правління ПАТ "Укрзалізниця" «По
особовому складу» №2367/ос від 12 грудня 2016 року, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу
законів про працю України - припинення повноважень посадової особи. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року у справі
корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця», з підприємства на його користь був
стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу. Судом було допущене негайне
виконання рішення в частині поновлення на роботі і стягненні середнього заробітку за 1
місяць, яке відповідачем виконане не було. Коли наступного дня після винесення судом рішення - 31 серпня 2017 року, він з`явився до будівлі апарату управління ПАТ Укрзалізниця, за адресою: вул. Тверська, 5, у м. Києві, де знаходилось його робоче місце до незаконного звільнення, він не був допущений до роботи. Йому відмовили навіть у можливості увійти до будівлі, зокрема до відділу кадрів. Середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідач добровільно йому також не сплатив. Ця сума була стягнута з відповідача Державною виконавчою службою у примусовому порядку. Поновлення на роботі відбулось також у примусовому порядку, майже через півроку після ухвалення судом рішення і лише після накладання державним виконавцем штрафів на в.о. голови правління ПАТ Укрзалізниця Кравцова Є.П. за невиконання судового рішення та направлення йому повторної вимоги і повідомлення про кримінальну відповідальність. Він був змушений додатково звертатись до суду з позовами до ПАТ Укрзалізниця, у тому числі про стягнення середнього заробітку у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, для отримання всієї суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 26 січня 2018 року, його запросили до ПАТ «Укрзалізниця» та надали для ознайомлення наказ про поновлення на посаді за рішенням суду. Але, разом з наказом йому надали нову посадову інструкцію, відповідно до якої посада директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ Укрзалізниця вже не була керівною, а посадові обов`язки директора полягали у консультуванні працівників філії «Дарницький вагоноремонтний завод» ПАТ «Укрзалізниця» та веденні на заводі методичної роботи. До його незаконного звільнення у грудні 2016 року, згідно з посадовою інструкцією і порядком розмежування компетенцій між директорами ПАТ Укрзалізниця, затвердженими рішенням правління від 18.08.2016р., директор з правових питань і корпоративного управління ПАТ Укрзалізниця відносився до категорії керівників. Умовою зайняття посади була наявність стажу роботи на керівних посадах.
Наказ про поновлення на роботі від 26 січня 2018 року передбачав перенесення його робочого місця з будівлі апарату управління ПАТ Укрзалізниця на вул. Тверська, 5, у м. Києві на територію філії «Дарницький вагоноремонтний завод» за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 74.
Згідно з новою наданою під час поновлення на роботі посадовою інструкцією від 2018 року, директора з правових питань і корпоративного управління позбавили керівних повноважень, які в нього були, а також позбавили доступу до конфіденційної інформації та комерційної таємниці підприємства. Таким чином ПАТ «Укрзалізниця» вигадало спосіб уникнути виконання рішення суду про поновлення його на посаді директора з правових питань і корпоративного управління, шляхом штучного створення посади без повноважень і доступу до інформації, яка лише за формальною назвою та посадовим окладом відповідала раніше займаній мною посаді. Також, для формального уникнення переведення його на іншу роботу в іншу місцевість і формального дотримання вимог трудового законодавства, робоче місце хоча і було залишене у м. Києві, проте було перенесене за 25 км. від місця знаходження апарату управління підприємства - де знаходилось робоче місце директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ Укрзалізниця до його протиправного звільнення.
Видання наказу від 26 січня 2018 року про поновлення його на роботі не призвело до звільнення особи, яка була прийнята на роботу в період його вимушеного прогулу для виконання його функцій. Формальну назву посади цієї особи було змінено на директор з правових питань, а згодом на директор з правових питань і майнової політики та він продовжує виконувати функції, яких він був позбавлений новою посадовою інструкцією. Його кваліфікація, як спеціаліста значно вище, ніж нав`язана йому наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 26.01.2018р. №127/ос посада юрисконсульта Дарницького вагоноремонтного заводу, яка є фактично іншою роботою від тієї, що він виконував до незаконного звільнення і на яку його поновив суд.
Після цього, наказом в.о. голови правління ПАТ «Укрзалізниця» Кравцова Є.П. № Ц- 67/407 від 02.02.2018 року його відрядили з виробничих питань з 06.02.2018 року до регіональної філії «Донецька залізниця» у м. Ліман Донецької області на 30 днів без попереднього авансування витрат на проживання та добових, без визначення конкретного завдання відрядження і будь-якої потреби. Він відмовився від відрядження, з письмовим поясненням неможливості на такий тривалий час залишити хвору дружину і немовля, яке потребує догляду, а також у зв`язку з відсутністю мети відрядження та авансування добових, витрат на проїзд і проживання. Особа, яка на час поновлення його на роботі виконувала роботу директора з правових питань ПАТ «Укрзалізниця» неодноразово в особистій бесіді наполягала на подачі ним заяви про звільнення за власним бажанням. Що йому та директору з управління персоналом та соціальної політики підприємства поставлено завдання В.О. голови правління ПАТ «Укрзалізниця» звільнити його у будь-який спосіб. В якості додаткового аргументу було повідомлено, що якщо він не подасть заяву про звільнення, підприємство буде стягувати з нього суму виплаченої у грудні 2016 року вихідної допомоги, що і було зроблено. Згодом йому був припинений доступу до будівлі, в якій знаходиться апарат управління ПАТ «Укрзалізниця».
Якби йому запропонували таку роботу у встановленому законодавством порядку, він би на неї не погодився. Ця нова посада директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» з новою посадовою інструкцією від 2018 року не була запропонована, заяву на прийняття його на таку роботу він не подавав. Йому не надали можливості навіть відмовитись від цієї посади, а повідомили про цю роботу, як про факт, що виник, нібито, на виконання рішення суду про поновлення на роботі. Такими діями відповідач порушив вимоги трудового законодавства України, а саме ст. 32 КЗпП України, яка передбачає можливість зміни істотних умов праці працівника лише за його згодою з попередженням за 2 місяці і лише за умови змін в організації виробництва.
Він завжди дбав про свою репутацію, зокрема ділову, яка є бездоганною. Він має два дипломи про вищу юридичну освіту: Маріупольського гуманітарного інституту Донецького національного університету 30.06.2001 р., і Київського національного університету ім. Т.Шевченка 07.04.2006 р., з відзнакою. Має досвід безпосередньої роботи в іноземних юрисдикціях, зокрема супроводу ділових переговорів і захисту громадян України за кордоном. Співпрацює з посольствами та консульствами України за кордоном в якості представника і захисника громадян України. Є адвокатом з 2008 року. Є членом Асоціації правників України з 2004 року, член Ради Донецького відділення АПУ, член комітету з міжнародних зв`язків Національної асоціації адвокатів України. За його авторством опубліковано багато статей в авторитетних юридичних і ділових виданняхна тему міжнародного транспортного сполучення та застосування в Україні норм міжнародного морського права. У рейтингу «Юридичної Газети» за результатами 2012-2013 років, він названий одним з 5 кращих юристів в практиці морського і транспортного права в Україні. Юридична фірма, яку він очолює, входить в ТОП-10 кращих юридичних компаній в галузі транспортного та митного права, рейтинг «Юридичної газети», 2016, 2017 роки. У червні 2016 року, на першу пропозицію роботи в ПАТ «Укрзалізниця» він відповів відмовою. В цей же час йому була запропонована за результатами раніше пройденого конкурсу посада головного юридичного експерта Європейського офісу підтримки реформ в Україні для співпраці з Міністерством інфраструктури України (RST Reformsupportteam). Потім керівництво ПАТ «Укрзалізниця» надавало йому багато обіцянок, пов`язаних з роботою в Укрзалізниці, зокрема: можливість прийняти участь у реформування великого державного підприємства і перетворенні його в успішну компанію західного зразка, очолити юридичну службу найбільшої в країні компанії, заробітну платню європейського рівня. Погодившись на роботу в ПАТ «Укрзалізниця», він відмовився від посади в RST Reformsupportteam, а також, від стажування в Британській юридичній фірмі (м. Лондон), куди був запрошений з перспективою подальшого там працевлаштування. Він був шокований повідомленням ПАТ Укрзалізниця про звільнення його з посади у грудні 2016 року без законних на те підстав, без пояснень та попередження. Судовий спір про поновлення його на посаді у зв`язку з протиправним звільненням та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу розглядався судами рік. На території філії «Дарницький вагоноремонтний завод» йому виділили робоче місце в окремому від будівлі управління заводом флігелі без опалення і зручностей, це відбувалося у зимовий період, що погано вплинуло на його здоров`я.
Таке ставлення відповідача, викликало в нього сильні негативні емоції. Дії відповідача призвели до погіршення стану його психологічного і фізичного здоров`я і постійно пригнічувало його. Щоб перервати постійні знущання, 16 квітня 2018 року він подав заяву про звільнення за власним бажання, у зв`язку з порушенням працедавцем законодавства про працю та норм галузевої угоди. 19 квітня 2018 року, наказом №760/ос, його заява була задоволена, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Всупереч вказаним ст. ст. 38, 39, 44 Кодексу Законів, відповідач не сплатив йому суму вихідної допомоги і досі. Питання про стягнення на його користь вихідної допомоги з АТ «Укрзалізниця» є предметом спору, який розглядається в Печерському районному суді міста Києва. АТ «Укрзалізниця» також звернулася до суду з позовом до нього про зміну формулювання власного наказу від 19.04.2018 року №760/ос про його звільнення.
Наявність неправомірних дій з боку ПАТ «Укрзалізниця», полягало в протиправному звільнені його з посади директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця 12 грудня 2016 року, а також невиконання своєчасно рішення суду про поновлення його на роботі. Підприємство досі не сплатило йому всю суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідач порушував трудове законодавство і його трудові права під час і після поновлення на роботі у січня 2018 року. В порушення вимог ст.32 КЗпП України він був переведений на іншу роботу, умови моєї праці були суттєво змінені без його на те згоди і відповідного попередження.
Під час роботи на підприємстві у період з 26 січня до 19.04.2018 року відповідач також систематично порушував його трудові права, трудове законодавство і норми галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками, не створював належних умов праці, чим також порушував ст. 43 Конституції України, не підвищував розмір заробітної плати, у той час як іншим директорам ПАТ Укрзалізниця заробітна плата була підвищена в 5 разів.
Вказане призвело його до моральних та фізичних страждань та страждань його родини, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків та потребувало додаткових зусиль для організації нормального життя. Він тяжко переживав своє звільнення у 2016 році, його не покидало відчуття обману та приниження внаслідок зневажливого ставлення з боку керівництва ПАТ «Укрзалізниця». Після звільнення у грудні 2016 року погіршилось його матеріальне становище, він був вимушений стати на облік до центру зайнятості. На його утриманні знаходяться дворічна, на час звільнення, донька та дружина, яка знаходилась тоді у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Також, він фінансово допомагає матері пенсіонерці. Вони з родиною мешкали в орендованій квартирі, вартість якої йому до звільнення компенсувало ПАТ «Укрзалізниця», з якої вони були змушені з`їхати. Він знову і знову мав пояснювати обставини відносин з ПАТ «Укрзалізниця» у судах, згадувати протиправні дії щодо нього, а це кожен раз викликає в нього негативні емоції. Просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 500 000,00 грн., судові витрати покласти на відповідача.
Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 22.02.2019р. провадження по цивільній справі відкрито, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 25.03.2019р. позивачу відстрочено сплату судового збору за подачу позовної заяви до винесення рішення судом у справі.
02.04.2019р. представник відповідача ОСОБА_4 , яка діє на підставі довіреності, до суду надала відзив на позовну заяву, яким просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.
02.04.2019р. представник відповідача подав до суду апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Маріуполя від 22.02.2019р.
Постановою Донецького апеляційного суду від 02.05.2019р. ухвалу Приморського районного суду м. Маріуполя від 22.02.2019р. залишено без змін.
12.04.2019р. позивач до суду надав відповідь на відзив на позовну заяву.
20.05.2019р. представник відповідача надав до суду письмові пояснення, в яких при ухваленні рішення у справі просив застосувати до спірних правовідносин спеціальний строк давності, визначений ст. 233 КЗпП України, відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
27.08.2019р. позивач надав до суду письмові пояснення з приводу запитань відповідача.
11.12.2019р. представником позивача до суду надано клопотання про доручення доказів до матеріалів справи.
18.12.2019р. представником відповідача до суду надані додаткові письмові пояснення.
27.02.2020р. представником відповідача до суду надані додаткові письмові пояснення.
Позивач ОСОБА_3 до суду надав заяву, якою просив справу розглянути за його відсутності, за участю його представника ОСОБА_1 .
Представник позивача ОСОБА_1 , що діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги викладені у позовній заяві підтримала, пояснила, що позивач працював у відповідача, наказом від 12.12.2016 р. був звільнений з роботи, звернувся до суду, рішенням суду його було поновлено на роботі. Однак, рішення суду не виконувалося більше ніж півроку. Позивача в грубій формі не допустили до будівлі відповідача, тоді він був вимушений звернутися до виконавчої служби, дії виконавця ігнорувалися і тільки після накладання штрафу, 28.01.2018р. було винесено наказ про його поновлення на роботі. Фактично йому надали іншу роботу, в інший будівлі, з іншим обсягом повноважень, фактично робота юрисконсульта. Ввечері йому надали наказ про відрядження з наступного дня на 30 днів, він подав заяву мотивовану, чому він не може їхати у відрядження, т.я. мав малолітню дитину. Таким чином позивача намагалися звільнити. В квітні позивач був вимушений подати заяву про звільнення, внаслідок порушення його трудових прав, яку задовольнили, однак не виплатили вихідну допомогу, внаслідок чого позивач також був вимушений звернутися до суду. Вказане призвело до моральних страждань позивача, який має ділову репутацію, має дві юридичних освіти, працював у юридичних відомих компаніях. Коли його запрошували на роботу до відповідача, то обіцяли велику заробітну платню та багато пропозицій щодо реформ ПАТ «Укрзалізниця». В той час позивача запрошували на стажування до Британської компанії. Позивач був шокований наказом про звільнення, який було винесено в період перебування на лікарняному. Це впливало негативно на його психічний та фізичний стан, він часто в той час хворів. Після поновлення, йому в окремій будівлі виділи приміщення, без опалення, в принизливих умовах, де він як фахівець не був нікому потрібний, про що він звертався до держвиконавця, однак виконавче провадження було закінчено. Зараз позивач працює директором юридичної компанії. Позивач був вимушений з`їхати з орендованої квартири, яку частково оплачував відповідач. Коли позивача поновили на роботу, то місце роботи перевели в інше приміщення, в яке йому потрібно було добиратися дві години в один бік. Позивач йшов на постійне місце роботи до відповідача, тому він припинив свою адвокатську діяльність, втратив клієнтську базу. В позовній заяві позивач обґрунтував розмір моральної шкоди, та у чому вона полягала, у яких протиправних діях відповідача. Сума моральної шкоди не перевищує суму місячного заробітку керівника відповідача, а тому вона не є надмірною. Предметом спору даної справи є завдання позивачу моральної шкоди, внаслідок порушення трудових прав позивача. Моральні страждання позивача тривають з незаконного звільнення у грудні 2016р. Фактично з грудня 2016р. до цього часу тривають судові спори, які також негативно впливають на ділову репутацію позивача, та з вказаного часу йому завдається відповідачем моральна шкода, розмір своїх моральних страждань він оцінює в 500000,00грн., з урахуванням чого позов просила задовольнити у повному обсязі. У позивача тримісячний строк звернення до суду починається, після поновлення його трудових прав та даний позов виходить за межі трудового спору. Порушення трудових прав позивача є триваючим, перше звільнення, друге, невиплата вихідної допомоги, тому вони вважають до даних правовідносин потрібно застосувати загальний трирічний строк позовної давності, передбачений Цивільним кодексом України.
Представник відповідача ОСОБА_2 , що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала у повному обсязі, заперечувала проти задоволення позову, з підстав, викладених у письмовому відзиві, зазначила, що позивач є адвокатом, керівником та засновником юридичної фірми. Позивачем не надано жодного доказу, що позивач мав трудності у працевлаштуванні. Позивач у 2017р. набув право власності на квартиру у м. Києві, таким чином він і не міг отримувати компенсацію на оренду житла. Позивач не обґрунтував, які зусилля йому було потрібно докласти для організації свого життя. Обраховуючи моральну шкоду позивач навів дохід відповідача за 2018р. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначив як підставу для відстрочення сплати судового збору звернення до суду за захистом трудових прав. Статтею 233 КЗпП України визначено тримісячний строк звернення до суду, який позивачем було пропущено. Вони вважають, що звільнення позивача у грудні 2016р. було законним. Позивач був поновлений на роботі. Суму вихідної допомоги позивачу вони вважають спірною. Порушення трудових прав позивача вони не визнають, відповідно і моральної шкоди завдано не було.
Представник відповідача ОСОБА_5 , що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав, заперечував проти задоволення позову, з підстав, викладених у письмовому відзиві, зазначив, що позивачем не обґрунтовано підстав поновлення строку позовної давності. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 12.12.2016 року №2367 ОСОБА_3 було звільнено з посади директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» на підставі п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України. ОСОБА_3 при звільненні було виплачено шестимісячний середній заробіток, який позивач не повернув. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2017 року було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 , поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді директора з правових питань і корпоративного управління Публічною акціонерного товариства «Українська залізниця», стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 18.05.2017 апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» відхилено, а рішення Печерського районного суду м. Києва залишено без змін. 30.08.2017р. на виконання вказаного рішення судом видано виконавчий лист, відкрито виконавче провадження. Наказом АГ «Укрзалізниця» від 26.01.2018 скасовано наказ від 12.12.2016 про звільнення ОСОБА_3 з посади директора з правових питань і корпоративного управління АТ «Укрзалізниця» та поновлено ОСОБА_3 на вказаній посаді. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 27.08.2019 відмовлено у задоволенні зазначеної скарги ОСОБА_3 на постанову заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02.08.2018 про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання вчинити дії у виконавчому провадженні №54613005, яка оскаржувалась та набрала законної сили. Таким чином, всі судові рішення щодо захисту інтересів ОСОБА_3 були виконані та позивачем не зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно та з яких міркувань позивач виходив визначаючи розмір моральної шкоди.
Суд, вислухавши пояснення представників позивача та представника відповідача, дослідивши докази по справі, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові ПленумуВерховного Суду України від 31 березня 1995року №4 «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5).
При визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому, визначений розмір грошового відшкодування має бути співрозмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року у пунктах 3 і 9 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, тобто у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Судом встановлено, що згідно з наказом ПАТ "Українська залізниця" № 1210/ос від 15.06.2016 року ОСОБА_3 було прийнято на посаду помічника члена правління відділу забезпечення діяльності членів правління та директорів Департаменту адміністративного забезпечення ПАТ «Укрзалізниця» (том 1, а.с. 33).
Згідно з наказом ПАТ "Українська залізниця" № 1609/ос від 08.08.2016 року ОСОБА_3 було переведено на посаду директора з правових питань корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» (том 1, а.с. 34).
Згідно з наказом ПАТ "Українська залізниця" № 127/ос від 26 січня 2018 року ОСОБА_3 поновлено на посаді директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця», визначено робоче місце ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 62, 134).
Згідно з трудовою книжкою ОСОБА_3 серія НОМЕР_1 , виданою 04.10.1999р., 26.01.2018р. на підставі наказу № 127/06 від 26 січня 2018 року, позивача поновлено на попередній роботі. На підставі наказу № 760/0с від 19 квітня 2018 року, позивача звільнено за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та колективного договору (галузевої угоди), ч. 3 ст. 38 КЗпП України (том 1, а.с. 14-22, 90, 136).
Позивач ОСОБА_3 був звільнений з посади директора з правових питань корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» відповідно до наказу голови правління ПАТ «Укрзалізниця» №2367/ос від 12 грудня 2016 року на підставі п.5 ч.1 ст. 41 Кодексу законів про працю України, та поновлений на посаді рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року, з підприємства стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача. Рішення набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду м.Києва від 06.12.2017 року (том 1, а.с. 35, 36, 40-43).
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя № 266/4269/17 від 22.01.2018 року, позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_3 середній заробіток за затримку виконання рішення суду плати за період з 21.08.2017 року по 16.01.2018 року в сумі 321 398, 30 грн. Рішення набрало законної сили (том 1, а.с. 51-56).
Згідно з дипломами про вищу юридичну освіту Маріупольського гуманітарного інституту Донецького національного університету від 30.06.2001 р., і Київського національного університету ім. Т. Шевченка від 07.04.2006 р., свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльності № 3056 від 29.10.2008р., ОСОБА_3 має дві вищі освіти, є адвокатом (том 1, а.с. 11, 13).
Згідно з рейтингом «Юридичної газети» юридична фірма «МБЛС», входить в ТОП-10 кращих юридичних компаній в галузі транспортного та митного права за 2016, 2017 роки (том 1, а.с. 23-25).
У квітні 2016 року ОСОБА_3 була запропоноване стажування в юридичній фірмі ТОВ «Лакс і КО» (том 1, а.с. 26-32).
14.12.2001р. була затверджена галузева угода між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006р. (том 1, а.с. 37-39).
Згідно з заявою та рекомендованим повідомленням позивач 30.08.2017р. надіслав, а відповідач 31.08.2018р. отримав заяву ОСОБА_3 про поновлення його на роботі з копією рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року (том 1, а.с. 44).
Відповідно до порядку розмежування компетенцій між директорами ПАТ «Укрзалізниця» від 18.08.2016р. схваленого рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця», визначено компетенції та відповідальність директорів ПАТ «Укрзалізниця» (том 1, а.с. 68-70).
Відповідно до витягу з протоколу № Ц-57/6 ПАТ «Укрзалізниця» від 27.01.2017р., внесено зміни до шатного розпису керівництва, а саме введено посаду директора з правових питань та вилучено посаду директора з правових питань і корпоративного управління (том 1, а.с. 243-245).
Відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 02.02.2018р. ОСОБА_3 відряджено з виробничих питань на 30 днів, з виїздом 06.02.2018р. до регіональної філії «Донецька залізниця» (том 1, а.с. 75).
Згідно з заявою ОСОБА_3 від 06.02.2017р., останній просив в.о. голови правління ПАТ «Укрзалізниця» про скасування наказу про відрядження та не направляти у довготривалі відрядження до квітня 2018р., до повного одужання дружини, яка не може доглядати за дворічною дитиною через хворобу (том 1, а.с. 76).
Відповідно до листа директора з управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» від 07.02.2018р. ОСОБА_3 попросили надати пояснення стосовно обставин, які перешкоджали виконанню наказу стосовно відрядження (том 1, а.с. 77).
Згідно зі свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 , виданого 27.11.2014 р. та свідоцтвом про народження дитини серія НОМЕР_3 , виданого 12.11.2015 р. ОСОБА_3 має на утриманні доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у шлюбі з ОСОБА_7 , яка перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29.12.2015р. по 04.11.2018р. (том 1, а.с. 78-81, 113-114).
Згідно з заявою ОСОБА_3 від 16.04.2018р., останній просив в.о. голови правління ПАТ «Укрзалізниця» звільнити його з 19 квітня 2018 року з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та колективного договору (галузевої угоди), а саме: 26 січня 2018 - у день поновлення на роботі, відбулась зміна істотних умов його праці без попередження його у встановлений діючим законодавством строк та без його згоди. Зокрема, були змінені посадові обов`язки і повноваження директора з правових питань і корпоративного управління, посада була позбавлена організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, які він мав на час його незаконного звільнення 12 грудня 2016 року. Фактично, згідно з наданою посадовою інструкцією від 2018 року без дати і наказом про поновлення на роботі від 26 січня 2018 року, він був переведений на посаду юрисконсульта філії «Дарницький вагоноремонтний завод» з відповідним місцем знаходження. Йому був заборонений доступ до комерційної таємниці та конфіденційної інформації підприємства, згодом був заборонений доступ до будівлі апарату управління ПАТ «Укрзалізниця» (анульована перепустка); у зв`язку з поновленням його на роботі не було звільнено з роботи працівника, який виконує роботу директора з правових питань товариства; не виконуються умови галузевої угоди щодо створення умов для високопродуктивної та ефективної праці та щодо підвищення рівня заробітної плати (том 1, а.с. 89, 135).
Згідно з довідкою № 02-07 від 15.03.2019р. ОСОБА_3 працює у ТОВ «Юридична фірма «МБЛС» з 11.05.2018р. на посаді директора і його посадовий оклад складає 4500,00грн. (том 1, а.с. 111).
Згідно з розрахунком заробітної плати за березень 2018р. ОСОБА_3 в тому числі нараховане відрядження за вик.р. -24,75години, сума -4833,92грн. (том 1, а.с. 137).
Відповідно до довідки про стан дотримання законодавства про працю № КВ/01/58/Д від 04.05.2018р. інспектор праці виявила порушення ч. 2 ст. 29 КЗпП, а саме до початку роботи за укладеним трудовим договором власником або уповноваженим ним органом не було ознайомлено працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до наказу від 26.01.2018р. № 127/ос, про поновлення на роботі за рішенням суду, було скасовано наказ № 2367/ос від 12.12.2016 про звільнення ОСОБА_3 з посади директора правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» та поновлено ОСОБА_3 на посаді директора правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця». 26.01.2018р. ОСОБА_3 було ознайомлено з посадовою інструкцією та не ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку (том 1, а.с. 139-141).
Згідно з рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області № 757/9680/18-ц від 02.12.2020р. в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_3 про стягнення коштів, а саме одноразової вихідної допомоги - відмовлено повністю. Рішення набрало законної сили.
Таким чином, з урахуванням незаконного звільнення ОСОБА_3 , якого поновлено рішенням суду від 30 серпня 2017 року на роботі, стягнуто середній заробіток та наказом відповідача від 26 січня 2018 року ОСОБА_3 поновлено на посаді директора з правових питань і корпоративного управління ПАТ «Укрзалізниця» та на підставі наказу № 760/0с від 19 квітня 2018 року позивач звільнився за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та колективного договору (галузевої угоди), ч. 3 ст. 38 КЗпП України, суд приходить до висновку про те, що такими неправомірними діями ПАТ «Укрзалізниця» порушено трудове законодавство і трудові права ОСОБА_3 , що завдало позивачу моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.
Відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Таким чином, встановлені статями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.
У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16).
У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 зазначив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності, а також стимулюють учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків га поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Звернувшись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди 20.02.2019р., позивач пропустив встановлений законом строк у 3 місяці та поважних причин пропуску не навів. При звільненні 19 квітня 2018 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України позивач зазначав ті порушення роботодавцем вимог трудового законодавства, які унеможливили його подальшу роботу на посаді директора з правових питань і корпоративного управління після поновлення його на роботі, та саме з часу написання заяви про звільнення із зазначених вище підстав у позивача виник тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення моральної шкоди.
Таким чином позивач знав про порушення своїх трудових прав на момент звільнення, але до суду у строки, передбачені законом не звернувся, поважних причин пропуску строку не навів.
Оскільки позивача вдруге звільнено з роботи 19 квітня 2018 року, а звернувся він до суду із даним позовом про стягнення моральної шкоди 20.02.2019р., суд приходить до висновку про пропущення позивачем тримісячного строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
Судом перевірено і обговорено причини пропуску позивачем тримісячного строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, який суд вважає неможливим поновити, т.я. він пропущений не з поважних причин і стороною позивача не наведено достатніх і обґрунтованих підстав, не надано доказів щодо неможливості для своєчасного звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди.
При таких обставинах, судом встановлено, що позов є обґрунтованим, але причин пропуску строку звернення до суду не обґрунтовано, суд відмовляє у задоволенні позову саме з причин його пропуску без поважних причин.
Суд не може погодитися з доводами позивача та його представника про застосування до зазначених правовідносин трирічного строку звернення до суду, передбаченого ст.257 ЦК України.
Позовні вимоги ОСОБА_3 вмотивовані положеннями ст.ст. 23,1167 ЦК України, що відносить виниклі правовідносини до деліктних, однак дана справа має субсидіарне законодавче регулювання. Так, позовні вимоги ОСОБА_3 вмотивовані, крім іншого, і положеннями ст. 237-1 КЗпП України, які безпосередньо регулюють обов`язок роботодавця відшкодувати працівникові моральну шкоду у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на обґрунтування пред`явленого позову даний спір виникає внаслідок порушення роботодавцем немайнових прав відновленого на посаді працівника ОСОБА_3 , тобто даний спір виникає з трудових правовідносин. Зважаючи на наведене, заявлений позов працівника про відшкодування роботодавцем шкоди, завданої порушенням, а по суті перешкоджанням в реалізації трудових прав позивача, безпосередньо витікає з трудових правовідносин.
Також суд не може погодитись і з доводами позивача, його представника, що тримісячний строк звернення до суду з позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди по трудовому спору не пропущений, з посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 22лютого 2012 року № 1-5/2012 з підстав, наведених судом вище.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана:фізичною особою або фізичною особою - підприємцем1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У зв`язку з тим, що ухвалою судді від 25.03.2019 року позивачу було відстрочено сплату судового збору за подачу позовної заяви до АТ «Українська залізниця» про стягнення моральної шкоди до винесення рішення судом у справі, на підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір (1 відсоток ціни позову) у розмірі 5000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 263-265 ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення моральної шкоди відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду буде складено 17 травня 2021 року.
Суддя: Курбанова Н. М.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2