ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/108/21 Справа № 183/4094/19 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Петешенкової М.Ю., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2019 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2019 року у цивільній справі №183/4094/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 являється власником квартири АДРЕСА_1 та належить йому на підставі договору дарування, посвідченого 03 вересня 2005 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-3837 (а.с.9,10).

З довідки про склад сім`ї № 2442 від 01.07.2019 року виданої Відідлом реєстрації та обліку громадян вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстрованим значиться ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12, 19).

Актом від 20 червня 2019 року, складеним старшим інспектором відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради Кінаш В.В., за участю свідків, зазначено про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 05.04.2011 року по теперішній час (а.с. 11).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах воно залежить від низки фактичних обставин, до числа яких, зокрема, відноситься існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Досліджуючи питання про визначення місця проживання відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що акт складений за результатами виходу за місцезнаходженням спірної квартири вказує на те, що відповідач дійсно на момент пред`явлення позову до суду та на момент розгляду справи в суді постійно не проживає в житловому приміщенні.

Проте, Акт щодо не проживання відповідача в спірному житлі не є належним доказом у справі, оскільки не містить у собі достовірних даних щодо причин не проживання відповідача в спірному приміщенні.

Крім того, сам факт не проживання відповідача у зазначеній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Як встановлено у судовому засіданні суду першої інстанції, відповідач з поважних причин не може користуватися житловим приміщенням, оскільки позивачем після припинення сімейно-шлюбних відносин з матір`ю відповідача, були створені умови, при яких на той час малолітня дитина залишилася проживати з матір`ю в іншій області. На сьогоднішній день позивачем чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням відповідачеві.

Оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, це питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

З урахуванням зазначеного та того, що доказів наявності іншого житла у власності відповідача суду не надано, як не надано суду і доказів зловживання відповідачем правом на житло, використанням житла не за призначенням, тому підстави для задоволення позову на підставі положень ч.2 ст. 405 ЦК України відсутні.

Крім того, право позивача, як власника квартири, володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд закріплено ч.1 ст. 319 ЦК України, а тому наявність реєстрації відповідача у належній йому квартирі не є перешкодою, в тому числі, для її продажу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відповідач не проживає у квартирі з поважних причин, а його тимчасова відсутність, в даному випадку, викликана особливими обставинами це відносини, які склалися між батьком і сином, перш за все на підґрунті користування самою квартирою.

Доводи апелянта, що факт не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є доведеним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам та встановленим судом першої інстанції обставинам справи.

Твердження апелянта, що відповідач проживає разом з матір`ю та жодного разу не намагався вселитись у спірну квартиру, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням своєму синові,так як були припинені шлюбні відносини з матір`ю відповідача .

Крім того, відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Посилання апелянта, що у ході розгляду справи відповідачем не було заявлено зустрічних вимог щодо вселення у спірну квартиру, які б могли свідчити про те, що позивач чинить відповідачу перешкоди у користуванні цим житловим приміщенням, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в справі що розглядається в першу чергу потребує доказуванню факт не проживання у житловому приміщенні і обов`язок по доказуванню цієї обставини лежить саме на позивачеві.

Сторони в цивільному процесі мають протилежні матеріально-правові та процесуальні інтереси. Незважаючи на зацікавленість сторін у справі, законом зазначається, що вони зобов`язані добросовісно здійснювати свої права і виконувати процесуальні обов`язки. Принцип змагальності, в свою чергу, надає особам, які беруть участь у справі, рівних можливостей в процесі доказування, а особливо сторонам в позовному провадженні. Цей основоположний принцип закріплений і у Конституції України.

Стосовно доказової діяльності (подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості) сторони, треті особи та їх представники наділені рівними правами, чого не можна сказати про сукупність наданих їм обов`язків. Брати участь у доказовій діяльності можуть всі особи, які беруть участь у справі, однак доказування кожної обставини, що має значення для ухвалення рішення у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта.

В цьому випадку доказування факту не проживання у житловому приміщенні, є обов`язком саме позивача у справі.

Також, з урахуванням вимог та заперечень сторін судом першої інстанції було вірно і об`єктивно з`ясовано обставини справи, а тому будь-яких протиріч між висновками суду про права та взаємовідносини сторін і встановленими судом фактами не вбачається, судом в повному обсязі встановлено і досліджено предмет доказування у даній справі, виходячи з тих доказів, які надавалися сторонами у справі.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді М.Ю.Петешенкова

В.С.Городнича