Дата документу 02.06.2021 Справа № 333/6190/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/6190/20Головуючий у 1-й інстанції Варнавська Л.О.
Пр. № 22-ц/807/1410/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Запорізької міської ради на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцями

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-6), в якому просив встановити факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 у період з 31.08.2011 р. по ІНФОРМАЦІЯ_1 (день смерті) та з ОСОБА_3 у період з 2014 р. по ІНФОРМАЦІЯ_2 (день смерті).

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 2011 року, за згодою ОСОБА_2 , він почав мешкати разом з ним у новопридбаному будинку за адресою АДРЕСА_1 та вести спільне господарство. Починаючи з 2014 року, разом з ними за вказаною адресою почала проживати матір ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . Посилався на те, що всі вони проживали однією сім`єю, разом вели спільне господарство, несли спільні витрати на утримання майна, святкували свята, їздили відпочивати, планували своє спільне життя, обговорювали питання фінансового характеру, були пов`язані спільним побутом, надавали один одному матеріальну та моральну підтримку. Після смерті вказаних осіб, позивач вважав за необхідне встановити факт проживання з ними як спадкодавцями однією сім`єю, з метою оформлення у подальшому права на спадщину як спадкоємець четвертої черги, а також з метою правового визначення існування між ними сталих сімейних відносин.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_4 (а.с. 52).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 53) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року (а.с. 140-142) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у період з 31.08.2011 року по 05.04.2020 рік (по день смерті).

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у період з 2014 року по 05.04.2020 рік (по день смерті).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач Запорізька міська рада у своїй апеляційній скарзі (а.с. 148-150) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 156).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 09 березня 2021 року (а.с.160), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 161), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів Запорізького апеляційного суду.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 177-180).

У судове засідання 02 червня 2021 року належним чином повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 168-172) позивач ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подав.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки позивача ОСОБА_1 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника - адвоката Щемелініної Ю.В. (а.с. 182) та представника Запорізької міської ради - Білик Н.О. (а.с. 151).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, у тому числі представника Запорізької міської ради - Білик Н.О., яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що позивач дійсно є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 за заповітом, який своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті останнього, проте, за цим заповітом він має право лише на частину майна; інша частина приходиться на померлу ОСОБА_3 ; дійсно місце реєстрації та місце фактичного проживання позивача могли не співпадати; проте, рада зі свого боку не може надати суду у матеріали цієї справи будь-які докази (покази свідків, акти тощо) на підтвердження того, що фактичне місце проживання позивача співпадало з його місцем реєстрації, окрім довідки про місце реєстрації позивача, яка вже наявна у матеріалах цієї справи; перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Запорізької міської ради у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, суд першої інстанції керувався ст.ст. 2-13, 76-80, 141, 258, 263-265, 266 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.2011 року, належав житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 , в якому він був зареєстрований та проживав, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку (копія а.с. 13-17), довідкою про реєстрацію місця проживання особи №04-26/3-11374 від 24.06.2019 р. (а.с. 18).

Також ОСОБА_2 належав на праві власності автомобіль Renault Kangoo, державний номерний знак НОМЕР_1 з 13.04.2018 р. (а.с. 40).

З домової книги житлового будинку АДРЕСА_1 вбачається, що в цьому будинку був зареєстрований ОСОБА_2 з 14.09.2011 року та ОСОБА_3 з 04.03.2016 року (копія а.с. 38).

ОСОБА_3 з 14.11.2011 року була встановлено перша група інвалідності по зору з дитинства безстроково (а.с. 36).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (копія а.с. 34).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (копія а.с. 29).

Організацію поховання ОСОБА_2 та витратами, понесеними у зв`язку з цим, займався ОСОБА_1 , що підтверджується угодою від 10.04.2020 р., актом №171 від 10.04.2020 р., накладною (а.с. 31-33), де замовником та платником поховань ОСОБА_2 зазначений ОСОБА_1 , та показаннями свідків.

Позивач ОСОБА_1 з 13.10.2012 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10).

За наявним в матеріалах справи Договором від 15.11.2011 р. ОСОБА_1 був замовником продукції (вікон), які встановлювалися за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Накладними на будівельні матеріали від 03.08.2012 р., 15.05.2015 р., 23.07.2012 р., 11.07.2019 р., 27.,06.2012 р., 28.06.2012 р. підтверджується, замовником будівельних матеріалів за адресою АДРЕСА_1 був саме ОСОБА_1 (а.с. 23-24).

Згідно із декларацією № 0001-656М-4300 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, саме ОСОБА_1 був довіреною особою ОСОБА_2 для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом (а.с.25).

Згідно із довідкою квартального комітету № 12 Комунарського району м. Запоріжжя по роках з 2011 по 2020 рік, ОСОБА_1 проживав за адресою буд. АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_2 (з 2011 р. по 2020 р.) та з ОСОБА_3 (з 2014 р. по 2019 р.).

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, наданої Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась (а.с.87).

Судом першої інстанції була витребувана копія спадкової справи 35-2020 заведена після смерті ОСОБА_2 , з якої вбачається, що із завою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 та Акціонерне товариство «Альфа-Банк» із заявою-претензією з вимогами до спадкоємців. Інші особи із заявою про прийняття спадщини не звертались.

Також зі спадкової справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 18.03.2019 року склав заповіт, за яким розпорядився своїм майном таким чином: ОСОБА_3 заповів 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та 2/3 частки Renault Kangoo, державний номерний знак НОМЕР_1 . ОСОБА_1 він заповів 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/3 частки Renault Kangoo, державний номерний знак НОМЕР_1 .

З відповіді Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Управління державної реєстрації відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області встановлено, що перевіркою за даними Державного реєстру актів цивільного стану відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 актових записів про шлюб, розірвання шлюбу та народження дітей не виявлено (а.с. 90).

Місцем проживання фізичної особи згідно ч.1 ст.29 ЦК України є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно із ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Верховний Суд у постанові від 23.05.2018 року у справі №766/5046/16-ц (провадження №61-10741св18) відзначив, що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів:

а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем;

б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових доказів, електронних доказів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

При цьому суд першої інстанції звернув увагу на те, що встановлення в судовому порядку факту проживання однією сім`єю позивача з померлими особами необхідно для вирішення питання щодо прийняття спадщини після смерті останніх, а також для юридичного закріплення існування між ними сталих сімейних відносин у минулому.

Таким чином, суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог, правильно виходив з того, що довідками квартального комітету № 12, договором на встановлення вікон, накладними про відпуск будівельних матеріалів, фотокартками, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання, документами на здійснення поховання ОСОБА_2 , підтверджується факт проживання позивача з ОСОБА_2 однією сім`єю у період з ІНФОРМАЦІЯ_6 по ІНФОРМАЦІЯ_1 (день смерті) та з ОСОБА_3 однією сім`єю у період з 2014 р. по ІНФОРМАЦІЯ_2 (день смерті).

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача суду у цій справі не надані.

Також, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги доводи відповідача про те, що вказані докази є неналежними та недопустимими, оскільки такі докази у їх сукупності дають підстави для висновку про наявність факту спільного проживання позивача разом з померлими особами однією сім`єю та ведення ними спільного господарства.

Та обставина, що позивач зареєстрований за іншою адресою, ніж померлі особи, не спростовує висновок суду про їх спільне проживання однією сім`єю по день їх смерті, що підтверджується іншими доказами.

Померла ОСОБА_3 була матір`ю ОСОБА_2 , з 2014 року проживала з ним та ОСОБА_1 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , потребувала сторонньої допомоги, догляд за якою здійснювали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується показаннями свідків.

Суд першої інстанції правильно врахував, що показаннями свідків, які є сусідками померлих ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , подругою позивача та померлого ОСОБА_2 доводиться, що ОСОБА_1 постійно проживав в будинку АДРЕСА_1 . Він замовляв будівельні матеріали з доставкою за цією адресою, свідки також підтвердили, що у вказаному будинку проводився ремонт, яким займались позивач разом з ОСОБА_2 , вони робили спільні покупки, святкували свята. Саме позивач був зазначений в договорі з лікарем як довірена особа ОСОБА_2 для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом. Саме позивачу та своїй матері, ОСОБА_2 в 2019 році заповідав належне йому майно. Після смерті ОСОБА_2 його похованням, займався саме позивач ОСОБА_1 .

Оцінюючи надані позивачем фотознімки та показання свідка ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_2 проводили разом відпочинок та дозвілля протягом тривалого часу, що в сукупності з іншими доказами по справі також вказує на факт спільного проживання.

Інших близьких осіб, які б були членами родини позивача та померлих ОСОБА_6 , судом першої інстанції не встановлено.

Таким чином, на підтвердження спільного побуту ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_2 з 2011 року свідчить те, що вони проживали за однією адресою, займалися ремонтом у вказаному будинку, його облаштуванням, робили спільні покупки, святкували свята, відпочивали разом, проводили спільне дозвілля, спільно займалися підприємницькою діяльністю, не мали іншої родини.

Суд першої інстанції правильно зазначав, що особисте життя родини не є відкритим для оточуючих, навіть близьких друзів, тому детальний опис спільного життя не можна зібрати на підставі показань свідків чи задокументувати. В даному випадку свідки вказують на спільне проживання, спільний відпочинок, побут, покупки, спільні кошти. Підстав ставити під сумнів показання свідків, які є сусідами та подругою у суду першої інстанції у цій справі не було, ці показання є переконливими та логічними.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_3 однією сім`єю, і на час відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплинуло більше п`яти років, протягом яких у них були взаємні права і обов`язки, що підтверджується належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи та досліджені судом першої інстанції у цій справі, у їх сукупності з показаннями свідків.

Доводи апеляційної скарги відповідача Запорізької міської ради дублюють доводи заперечень на позов позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію Запорізької міської ради у цій справі, яку вона та її представник вважають єдино правильною та єдино можливою.

Рада, як належний відповідач у цій справі за вищезазначеним позовом позивача, оскільки між сторонами у цій справі дійсно виник спір з приводу вищезазначеної спадщини, так як інші спадкоємці відсутні, не надала суду першої інстанції у цій справі доказів (покази свідків, акти тощо) на підтвердження того, що фактичне місце проживання позивача дійсно співпадало з його місцем реєстрації.

Фактичне місце проживання фізичної особи може не співпадати із зареєстрованим у встановленому законом місцем проживання цієї особи, яке підтверджується відповідною довідкою відповідного органу державної реєстрації.

Така довідка про реєстрацію фізичної особи сама по собі не спростовує дійсного фактичного місця проживання цієї фізичної особи, якщо останнє підтверджується належними, допустимими доказами у цій справі (показами свідків, актами тощо).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача Запорізької міської ради, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач Запорізька міська рада та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги Запорізької міської ради.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема Запорізькою міською радою апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача Запорізької міської ради не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу Запорізькій міській раді у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_1 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 04.06.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.