Справа №621/336/21
Рішення
іменем України
10 червня 2021 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді Шахової В.В..,
за участю секретаря судового засідання Девятерикової А.Р.,
позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Острась В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Завод Енергостіл» про стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Завод «Енергостіл» у якому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час проходження військової служби за контрактом та зобов`язати відповідача виплачувати позивачу середній заробіток до закінчення проходження військової служби за контрактом.
Позовні вимоги мотивує тим, що він з 01.10.2018 року працював на ТОВ «Завод «Енергостіл» на посаді слюсаря-ремонтника 6 розряду. 20.12.2019 року уклав контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 , про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу строком на 3 роки. На підставі контракту від 20.12.2019 він проходить військову службу у званні сержанта за контрактом з урахуванням до списків особового складу частини на всі види забезпечення. Позивач зазначає, що повідомив директора ТОВ «Завод «Енергостіл» про укладення контракту та проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з наданням копії контракту, однак відповідач не виплачує позивачу середній заробіток.17.11.2020 року з метою встановлення причин невиплати середнього заробітку він звернувся з інформаційним запитом до відповідача щодо надання інформації, а саме: 1) про розмір середнього заробітку позивача станом на 16.12.2019 року; 2) про суми сплаченого позивачу середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом; 3) про суму належних до виплати коштів позивачу станом на 12.11.2020 року; 4) у випадку не збереження середнього заробітку або не виплати середнього заробітку просив повідомити причини. Однак, станом на 29.01.2021 року відповідь на вказаний запит відповідачем не надана, обов`язковий середній заробіток не виплачено. У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
16 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.
12 березня 2021 року представником відповідача надано відзив, відповідно до якого він просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що укладений між позивачем та Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби не містить відомостей про його укладення за призовом під час мобілізації, на особливий період, прийняття на військову службу під час дії особливого періоду на строк до його закінчення, прийняття на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану як того вимагає ч.3 ст. 319 Кодексу законів про працю України, ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». У п.1 контракту про проходження військової служби вказано, що позивач добровільно бере зобов`язання по ньому, у п.3 зазначено, що контракт, укладений з позивачем є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством за погодженням сторін на три роки, у п.9 зазначено, що умови контракту можуть бути змінені або доповнені тільки за згодою сторін у письмовій формі. Представник відповідача зазначає, що правове значення мають види військової служби, її підстави, а також підстави укладення позивачем контракту на проходження служби військової служби. Гарантії установленні ч.3 ст.119 КЗпП України, ч.2 ст.39 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», в чинній на час виникнення правовідносин редакції на позивача не розповсюджувались.Крім того, позивачем не надано жодних доказів перебування на військовій службі в період з дати укладення контракту до моменту звернення до суду з відповідним позовом, а тому вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
22 березня 2021 року позивачем надано відповідь на відзив, відповідно якого він зазначив, що його військова служба за контрактом розпочалася і продовжується під час дії особливого періоду, та на нього поширюються гарантії та пільги визначені ст. 119 КЗпП України, в тому числі збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форм власності. Періодом за який підлягає стягненню середній заробіток на користь позивача є період з 20.12.2019 року, тобто з дати укладення контракту, по дату винесення рішення. Позивач зазначає, що інформацію про розмір середнього заробітку позивача може бути надано виключно відповідачем.
26 березня 2021 року представником відповідача надано заперечення на відповідь на відзив, відповідно якого він зазначає, що позивачем не надано жодного доказу укладення контракту про проходження військової служби у Збройних силах України з підстав мобілізації, особливого періоду, виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а отже не доведено належними та допустимими доказами, що на момент виникнення спірних правовідносин в нього були наявні права на вищезазначені пільги.
15 квітня 2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити з підстав наведених у позові.
Представник відповідача у відкритому судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні з підстав наведених у відзиві.
Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 20.12.2019 позивачем укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського (старшинського) складу. Відповідно до п. 1 Контракту, позивач зобов`язався проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту, а в разі настання особливого періоду - і понад установлений строк Контракту, відповідно до вимог, визначених пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Пунктом 3 передбачено, що контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки.

Відповідно до ч. 4 статті 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.ч.3, 4 ст.119 КЗпП України, а також ч. 1 ст.51, ч. 5 ст.53, ч. 3 ст.57, ч. 5 ст.61 Закону України «Про освіту»,

Частиною 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Відповідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період діє в Україні від 17.03.2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Міністерство оборони України у своєму листі №322/2/8417 від 01.10.2015 року зазначило, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону в Україні» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію після стабілізації обстановки на сході України.
За змістом п.2, п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КабінетуМіністрів Українивід 08лютого 1995року №100 (далі - Порядок №100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно з п.8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Кількість робочих днів, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 5 пункту 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Відповідно ч. 1ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ст. 129 Конституції України, ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно ч. 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Пунктом 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею роцесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст.77, ч. 2 ст.78, ст.79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відтак, позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували факт перебування в трудових відносинах з відповідачем, також відсутні відомості про проходження ним військової служби на час звернення до суду з позовом. Крім того, позивачем не конкретизовано суму, яку він просить суд стягнути, не надано відомостей щодо розрахунку його середнього заробітку ТОВ «Завод «Енергостіл», клопотання про витребування доказів подав після проведення підготовчого засідання; в свою чергу суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

З наведеного вбачається, що сам суд не може брати на себе тягар доказування, оскільки це обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих сторонами доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю.

Питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору, суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Енергостіл» про стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити дії - відмовити.
Рішення може бути оскаржено в Харківський апеляційний суд через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 11.06.2021.

Позивач: ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 )

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод "Енергостіл" (, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, 44, оф. 57)

Суддя