Справа № 643/4681/21
Провадження № 2-з/643/56/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі: головуючого судді Крівцов Д.А., за участю секретаря Новакової Т.С., заявника ОСОБА_1 , представника ОСОБА_1 адвоката Капустник В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленко Олександра Валентиновича, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Никифорова Марина Аркадіївна, ОСОБА_4 , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить: визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О.В. про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 07.05.2020 у виконавчому провадженні № 60964926, якою передано майно, а саме 1/2 частину однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі Квартира); визнати незаконним та скасувати акт приватного виконавця Ярмоленко О.В. про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 07.05.2020 у виконавчому провадженні № 60964926; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 715 від 08.05.2020, видане приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Никифоровою М.А; витребувати на користь ОСОБА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3 1/2 частку у праві спільної часткової власності на Квартиру; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на Квартиру.

В обґрунтування позову зазначено, що приватним виконавцем в ході примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в розмірі 622000,00 грн. винесено постанову про передачу спірної частини Квартири стягувачу ОСОБА_2 у власність. Право власності на спірну 1/2 частину Квартири було зареєстровано за ОСОБА_2 . Останній в подальшому подарував вказану частку Квартири ОСОБА_3 . Передача 1/2 частки Квартири у власність ОСОБА_2 відбулась з порушенням законодавства України, а саме. Квартира перебувала у спільній сумісній власності позивач та ОСОБА_4 , частки співвласників визначені не були. Приватний виконавець всупереч законодавства України на свій розсуд встановив частку у праві спільної часткової власності в розмірі 1/2, наклав на неї арешт та згодом передав в рахунок погашення боргу. Між тим приватний виконавець повинен був звернутись до суду для вирішення питання щодо розміру частки ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на Квартиру.

Одночасно з пред`явленням позову позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій він просить: накласти арешт на 1/2 частку Квартири, що належить ОСОБА_3 ; заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо 1/2 частини Квартири, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

В обґрунтування заяви позивач посилається на обставини, викладені в позові. Крім того, зазначає, що ОСОБА_3 не обмежений у володінні та користуванні предметом позову, в нього є можливість продати, подарувати та іншим чином відчужити спірне майно. Таким чином, в разі задоволення позову існує реальна можливість невиконання чи утруднення виконання рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Капустник В.В. в судовому засіданні заяву про забезпечення позову та викладені в ній доводи підтримали в повному обсязі.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види заходів забезпечення позову визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України. До них в тому числі відноситься заборона вчиняти певні дії.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 22.02.2005 року у справі «Новоселецький проти України» зазначив, що стаття 1 Протоколу N 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення "Броньовський проти Польщі" [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004-...). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення "Спорронг та Лонрот проти Швеції" ( 980_098 ), від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п.69).

В рішенні від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар" (див. рішення у справі Брумареску, п. 78).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.02.2020 по справі № 381/4019/18 висловила висновки щодо застосування норм права, згідно яких співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору, в зв`язку з чим відсутні підстави для відмови у вжитті заходів забезпечення позову з огляду на недоведеність або необґрунтованість заявлених позовних вимог. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. При цьому забезпечення позову у вигляді арешту нерухомого майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав власника, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Вказаний вид забезпечення позову не впливає на матеріальний стан власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 25.09.2019 року по справі № 20/3560/18, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.07.2021, Квартира перебувала у спільній сумісній власності позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Згідно постанови про опис та арешт майна боржника від 21.01.2020, на 1/2 частину Квартир було накладено арешт в рамках виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики у розмірі 622000,00 грн.

В подальшому на підставі постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 07.05.2020 та акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 07.05.2020, 1/2 частка Квартири, що належить боржнику ОСОБА_4 , була передана стягувачу ОСОБА_2

ОСОБА_2 згідно договору дарування від 18.09.2020 передав 1/2 частку Квартири в дар ОСОБА_3 .

Таким чином, з доводів заяви про забезпечення позову, позовної заяви та наданих позивачем документів вбачається, що між сторонами дійсно виник спір з приводу правомірності передачі приватним виконавцем у власність ОСОБА_2 спірної частки Квартири, яка перебувала в спільній сумісній власності позивача та ОСОБА_4 , та подальшого набуття ОСОБА_3 права власності на вказану частку.

Згідно чинного законодавства України та висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 по справі № 381/4019/18, на даній стадії розгляду справи суд позбавлений можливості надавати по суті оцінку доведеності або обґрунтованості пред`явлених позовних вимог.

Суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до відчуження спірної 1/2 частини Квартири на користь інших осіб, які не є учасниками справи, а відтак істотно ускладнити або унеможливити виконання можливого рішення суду, а також ефективний захист і поновлення прав та інтересів позивача, які згідно доводів позовної заяви порушені відповідачами.

За таких обставин суд приходить до висновку, що накладення заборони відчуження 1/2 частини Квартири є необхідним та ефективним заходом забезпечення позову, який гарантуватиме ефективний захист і поновлення прав та інтересів позивача в разі задоволення позову і одночасно не становитиме надмірний тягар для власника вказаної частки Квартири, оскільки частка Квартири фактично перебуватиме у володінні власника та обмежується лише можливість розпоряджатися нею. Вказаний вид забезпечення позову не впливатиме на матеріальний стан власника 1/2 частки Квартири та не призведе до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування.

Вимоги позивача про накладення арешту на 1/2 частину Квартири суд вважає такими, що є неспівмірними із заявленими позовними вимогами та будуть перешкоджати відповідачу можливості в цілому реалізувати повноваження власника квартири, в зв`язку з чим відмовляє у вжитті вказаного виду забезпечення позову.

Також суд відмовляє у вимогах позивача про заборону органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо 1/2 частини Квартири, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, оскільки приходить до висновку, що заборона відчуження спірної частки Квартири є ефективним, необхідним та достатнім видом забезпечення позову, який гарантуватиме можливість виконання рішення суду та ефективний захист і поновлення прав позивача в разі задоволення позовних вимог.

Суд роз`яснює учасникам справи, що вони не позбавлені права в порядку, визначеному ст. 156, 158 ЦПК України, звернутись до суду з заявою про заміну одного заходу забезпечення позову іншим або з заявою про скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. 149-153, 258-261, 353-354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленко Олександра Валентиновича, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Никифорова Марина Аркадіївна, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заборонити відчуження 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

В іншій частині заяви - відмовити.

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали. Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Суддя Крівцов Д.А.