Справа № 225/1169/21
Провадження № 2/225/432/2021
02 червня 2021 року м. Торецьк
Дзержинський міський суд Донецької області у складі:
головуючого - судді Довженко О.В.,
за участю секретаря судового засідання Петрової С.О.,
представник позивача - адвоката Шарової В.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватнорї власності на підставі договору дарування квартири №2412 від 21.07.2005 року, щой посвідчений державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори Донецької області Рижковим О.О.
В зазначеному будинку зареєстрований колишній чоловік позивача, відповідач у справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останній виїхав за межі України з вказаного житла та не проживає в квартирі з жовтня 2014 року, при цьому не знявшись з реєстрації місця проживання. У житловому приміщенні відсутні його особисті речі, за житлом він не піклується, комунальні платежі не сплачує, поточні ремонти не проводить. У зв`язку з цим позивачеві самотужки доводиться нести всі витрати з утримання будинку, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих у ньому.
Наведене вище стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушеного права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги вимоги підтримали, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих причин, про дату час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом направлення поштової кореспонденції за адресою офіційної реєстрації, а також, шляхом публікації оголошення про час та місце розгляду справи на сайті суду. Заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надала, про причини неявки не інформувала. Відзив на позов не поданий.
На електронну адресу Дзержинського міського суду Донецької області 22.04.2021 року від відповідача надійшла письмова заява від 22.04.2021 року, в якій він останній просить провести розгляд справи без його участі, проти позовних вимог не заперечує.
Оскільки зазначену вище заяву надіслано не за допомогою модулю підсистеми «Електронний суд», а шляхом направлення на електронну пошту суду, не підписано власним електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису, чи/або нотаріально не посвідчено, що унеможливлює ідентифікування особи заявника, дана заява не може бути прийнята судом в якості доказу визнання позову відповідачем, як така, що подана у не передбачений чинним законодавством України спосіб.
Приймаючи до уваги відсутність з боку позивача заперечень проти ухвалення заочного рішення, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, згідно вимог ст.ст. 280-283 ЦПК України.
Вислухавши позивача, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судом встановлено наступне:
трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування квартири №2412 від 21.07.2005 року, який посвідчений державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори Донецької області Рижковим О.О., реєстр №2412, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська № 7902199 від 28.07.2005 року, на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (позивач у справі) (а.с. 11,12).
За даними довідки про склад сім`ї №1275 від 09.02.2021 року, виданої сектором реєстрації місця проживання військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області, в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрований позивач - ОСОБА_1 , та її родина: чоловік - ОСОБА_2 (відповідач по справі) та дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.17).
Факт того, що відповідач з жовтня 2014 року у вказаному житловому приміщенні не проживає, власних речей не зберігає, обов`язки з утримання житла не виконує, підтверджується також актом №1276 про фактичне проживання (не проживання) особи за підписами свідків (сусідів) ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та засвідчений провідним спеціалістом СРМП ВЦА м.Торецьк Донецької області Домбровською Л.М. (а.с. 16).
Окрім того, свідок ОСОБА_4 , яка є сусідкою позивача, в судовому засіданні під присягою повністю підтвердила викладені в позовній заяві факти. Додатково зазначила, що ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивача, з жовтня 2014 року виїхав за межі України, в квартирі АДРЕСА_1 не проживає.
Свідок ОСОБА_7 , яка є сусідкою позивача, в судовому засіданні під присягою також повністю підтвердила викладені в позовній заяві факти, а саме, що відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з жовтня 2014 року.
Вирішуючи питання наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного:
відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.
В свою чергу, за змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. При цьому, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.
Відповідно до законодавства, таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК України, членів його сім`ї (ст. 405 ЦК, ст. 156 Житлового кодексу (ЖК) Української РСР, орендаря (наймача) житла (ст. 810 ЦК, 61 ЖК), членів його сім`ї (ст. 816 ЦК, ст. ст. 64, 160 ЖК) тощо.
Отже, з урахуванням того, що квартира АДРЕСА_1 є власністю позивача, суд приходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст.ст. 383,405 ЦК України, ст.ст.64,150,156 ЖК Української РСР.
Частиною першою ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.
Отже, положення ст. 405 ЦК України, ст.ст.150,156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Слід зазначити при цьому, що Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.
Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Отже, судом під час розгляду справи встановлено відсутність колишнього чоловіка позивачки (відповідача) в квартирі АДРЕСА_1 понад шість років, відсутність доказів ведення спільного господарства з позивачем, приймання фінансової участі у видатках на утримання квартири шляхом оплати комунальних послуг тощо, спричинена його виїздом на постійне місце проживання до іншої держави, що, на думку суду, не можна вважати поважною причиною його відсутності.
До того ж, реєстрація відповідача за згаданою вище адресою порушує права позивача, що є власницею будинку, зокрема, на отримання житлової субсидії, що створює на неї додаткове фінасове навантаження.
На підставі викладеного, суд приходить висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Враховуючи, що позивачем в судовому засіданні уточнено позовні вимоги в частині розподілу судових витрат, а саме, шляхом покладення витрат на оплату судового збору на позивача, вимоги п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України до спірних правовідносин не застосовуються.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 263, 280 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням вимог п. 15.5 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення виготовлений 11.06.2021 року.
Суддя О.В. Довженко