ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Харків

справа № 635/3224/20

провадження № 22-ц/818/2755/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судових засідань Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісно набутого майна, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ сумісно набутого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року, постановлену суддею Алтуховою О.Ю., -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Харківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ сумісно набутого майна.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09 червня 2020 року справу передано на розгляд до Фрунзенського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ сумісно набутого майна.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ сумісно набутого майна.

11 лютого 2021 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме просила суд:

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 19,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку комплексу будівель, що знаходиться у АДРЕСА_2 та складається з ангару-складу літ. «Б-1», площею 362,30 кв.м., ангару-складу літ. «В-1», площею 362,30 кв.м., та ангару-складу літ «А-1», площею 334,70 кв.м., реєстраційний номер майна 11658127;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 вартості частки автомобілю AUDI Q7, 2016 року, дата реєстрації 25.04.2017 року, об`єм двигуна 2967 куб.см., що складає 587 165, 00 грн.;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 вартості частки автомобілю NISSAN LEAF, 2015 року, дата реєстрації 25.04.2018 року, що складає 139 950,00 грн.;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку корпоративних прав у розмірі 35% у Фермерському господарстві «СКОРПІОН-АГРО», розташованому в АДРЕСА_4 );

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 Ѕ частки вартості земельної ділянки, що знаходиться у АДРЕСА_5 , що складає 112045,00 грн.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ сумісно набутого майна зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ сумісно набутого майна.

Ухвалою цього ж суду від 11 лютого 2021 року заяву позивача ОСОБА_3 про збільшення позовних вимог та зміну предмета спору прийнято до розгляду за виключенням позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду від 11 лютого 2021 року в частині відмови прийняття до розгляду її позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції позбавив її права доводити обгрунтованість вказаних позовних вимог та передчасно позбавив її майнового права розраховувати у майбутньому на отримання частини квартири.

Також вказує, що суд першої інстанції необгрунтовано застосував до даних правовідносин ст.27 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, оскільки даний спір не відноситься до категорії розгляду щодо оспорювання власності на цю квартиру. За кордоном подружжя вже є власником вищевказаної квартири.

Крім того зазначає, що судом першої інстанції було порушено вимог ст.70 СК України, оскільки поділу підлягає все майно подружжя без виключення, якщо не здійснено його поділу у добровільному порядку.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про прийняття до розгляду заяви ОСОБА_3 про збільшення позовних вимог та зміну предмета спору за виключенням позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що останні не можуть бути розглянуті судом України.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.

Однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод особи є право на судовий захист.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч. 1-2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу способами, які не заборонені законом, перелік яких не є вичерпним.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У ч.2 ст.197 ЦПК України наведено перелік дій, які здійснює суд під час проведення підготовчого засідання.

Так, у підготовчому засіданні суд: оголошує склад суду, а також прізвища, імена та по батькові секретаря судового засідання, перекладача, спеціаліста, з`ясовує наявність підстав для відводів; з`ясовує, чи бажають сторони укласти мирову угоду, передати справу на розгляд третейського суду або звернутися до суду для проведення врегулювання спору за участю судді; у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви; вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше; може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста; за клопотанням учасників справи вирішує питання про забезпечення позову, про зустрічне забезпечення; вирішує заяви та клопотання учасників справи; направляє судові доручення; встановлює строки для подання відповіді на відзив та заперечення; встановлює строк для подання пояснень третіми особами та відповіді учасників справи на такі пояснення; встановлює строки та порядок врегулювання спору за участю судді за наявності згоди сторін на його проведення; призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті; встановлює порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання; з`ясовує розмір заявлених сторонами судових витрат; вирішує питання про колегіальний розгляд справи; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Згідно п.2 ч.2, ч.3 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Матеріали справи свідчать, що 11 лютого 2021 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме просила суд:

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 19,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку комплексу будівель, що знаходиться у АДРЕСА_2 та складається з ангару-складу літ. «Б-1», площею 362,30 кв.м., ангару-складу літ. «В-1», площею 362,30 кв.м., та ангару-складу літ «А-1», площею 334,70 кв.м., реєстраційний номер майна 11658127;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 вартості частки автомобілю AUDI Q7, 2016 року, дата реєстрації 25.04.2017 року, об`єм двигуна 2967 куб.см., що складає 587 165, 00 грн.;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 вартості частки автомобілю NISSAN LEAF, 2015 року, дата реєстрації 25.04.2018 року, що складає 139 950,00 грн.;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку корпоративних прав у розмірі 35% у Фермерському господарстві «СКОРПІОН-АГРО», розташованому в АДРЕСА_4 );

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 Ѕ частки вартості земельної ділянки, що знаходиться у АДРЕСА_5 , що складає 112045,00 грн.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року заяву позивача ОСОБА_3 про збільшення позовних вимог та зміну предмета спору прийнято до розгляду за виключенням позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до положень ст.497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У міжнародному праві поняття "підсудність" застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Отже на цивільні справи з іноземним елементом поширюються як загальні, так і спеціальні правила територіальної підсудності.

При вирішення питання про розгляд цивільних справ за участю іноземного елемента діє так званий "закон суду" (lextori), тобто у визначенні підсудності може застосовуватися загальна територіальна, альтернативна, виключна та договірна підсудність.

Відповідно до приписів ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право» приватноправові відносини це відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, субєктами яких є фізичні та юридичні особи; іноземний елемент це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; обєкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює, або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, цей Закон застосовується, зокрема, щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом.

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» ( ч.1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

За правилами п.2 ч.1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 . (т.І, а.с.57).

Як вбачається з Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 16 січня 2020 року відповідачу ОСОБА_2 , в тому числі на праві власності належить квартира АДРЕСА_7 (т.І, а.с.23).

Крім того, як положенням ч.ч.1, 2 ст.22 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, ратифікованою 05 липня 2001 року передбачено, що особисті та майнові правові стосунки подружжя, що мають однакове громадянство, будуть регулюватися законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є. Особисті та майнові правові стосунки подружжя, один з якого є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - громадянином другої Договірної Сторони, будуть регулюватися законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання.

Якщо один з подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, і обидва мають одне й те саме громадянство, то їх особисті та майнові права визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є.

Якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - другої Договірної Сторони і один з них проживає на території однієї, а другий - на території другої Договірної Сторони, то їх особисті та майнові права визначаються законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мали своє останнє спільне місце проживання.

Якщо особи, що вказані в пункті 3 цієї статті, не мали спільного місця проживання на територіях Договірних Сторін, то застосовується законодавство Договірної Сторони, суд якої розглядає справу.

Враховуючи наведене, а також те, що учасники справи є громадянами України, висновки районного суду про те, що даний спір не відноситься до юрисдикції загальних судів України у зв`язку з чим відсутні підстави для прийняття до розгляду позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , не відповідають обставинам справи, а також положенням матеріального та процесуального права.

Посилання суд першої інстанції на положення ст.27 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, ратифікованою 05 липня 2001 року, якою передбачено, що до нерухомості й права власності на неї застосовується законодавство Договірної Сторони, на території якої знаходиться нерухоме майно є помилковим, оскільки положення ст.22 вказаної Угоди регулюють відносини саме з приводу особистих та майнових права подружжя, а тому є спеціальною нормою по відношенню до ст.27 Угоди, яка регулює право власності.

Крім того, суд першої інстанції розглядаючи справу по суті має можливість застосувати норми матеріального права іноземної держави, якщо вважає, що правовідносини сторін регулюються саме такими нормами.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України).

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала в частині відмови в прийнятті до розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, підстав для розподілу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 257, 367, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 379, 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року в частині відмови в прийнятті до розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 скасувати і справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна