МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 488/1667/17
Провадження № 22-ц/812/31/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі - позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Лазаревої Г.М. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на оплату спожитої електричної енергії.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що вона та відповідач є співвласниками по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 . Зазначала, що в період з квітня 2012 року (з моменту розірвання шлюбу) по травень 2017 року вона сплачує комунальні послуги за електропостачання квартири самостійно. Відповідач їй коштів не дає. За цей період вона за власні кошти сплатила 5235,25 грн. у рахунок вартості цієї послуги. Проте відповідач як співвласник зазначеної квартири відмовляється відшкодувати їй половину понесених витрат.

Тому позивачка просила стягнути на її користь із відповідача 50 % понесених нею витрат на оплату електричної енергії в зазначеному житловому приміщенні, а саме 2617,62 грн.

У січні 2018 року позивачка збільшила розмір позовних вимог, додавши до раніше заявленої суми витрати на оплату електричної енергії період з квітня по грудень 2017 року, і всього просила стягнути 4240,78грн.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2020 року скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відповідач надав до суду акти, пояснення позивачки, складені державним виконавцем в провадженні про стягнення аліментів, що відповідач (боржник) не проживає в квартирі. Проте, не зважаючи на те, що Заводським відділом ДВС м. Миколаєва дійсно відраховуються аліменти з відповідача на її користь на утримання дитини, але її пояснень, складених державним виконавцем в провадженні не міститься. Жодних із зазначених доказів в судовому засіданні суд не дослідив, а з відзивом, який вона отримала, копій цих доказів не було, тому вважає, що достовірність цих доказів сумнівна.

Також вважає, якщо відповідач не проживав за адресою своєї власності, то невідомо, де він взагалі проживав і платив за електроенергію, якою користувався. Таким чином, на думку апелянта, докази (акти державного виконавця) здобуті невідомо яким шляхом.

Крім того, позивачка не погоджується з висновками суду про те, що у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати електроенергії при загальному лічильнику, плата розподіляться пропорційно потужності електричного обладнання кожного співвласника. Вважає, що розподіл потужності електрообладнання кожного співвласника, не є обов`язковим, що підтверджується наданим їй на її запит роз`ясненням АТ «Миколаївобленерго». Тобто, взагалі ця обставина, не має значення для справи.

Також вказує, що в матеріалах справи є докази того, що лічильник встановлено один на квартиру, тобто, електроустановка безпосередньо пов`язана з об`єктом права власності. Це також вказано в договорі, який укладено між відповідальним квартиронаймачем ОСОБА_2 і АТ «Миколаївобленерго», який міститься в матеріалах справи.

Крім того, оскільки пояснення сторін в судовому засіданні не були заслухані, то рішення по справі винесено заочно. Доказом того, що рішення винесено заочно, на її думку, є те що в матеріалах справи відсутній запис судового засідання від 15.06.2020 року.

В судовому засіданні позивачка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Відповідач до судового засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка та відповідач є співвласниками по Ѕ частині кожен квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29.11.2012 року.

Сторони є колишнім подружжям, шлюб між яким розірвано рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2012 року. Сторони мають дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В зазначеній квартирі позивачка та відповідач зареєстровані відповідно з 24 грудня 2002 року та з 03 січня 2003 року, а неповнолітня дочка ОСОБА_4 - з 15 січня 2007 року.

Згідно листа АТ «Миколаївобленерго» від 10.04.2019 року № 01/22-2319 25.01.2013 року Товариством був укладений договір про користування електричною енергією по АДРЕСА_2 за № 0958023 з відповідачем, а 13.09.2018 року - з позивачкою ОСОБА_1 , що свідчить про те, що в квартирі встановлений загальний лічильник.

На підтвердження позовних вимог позивачка надала квитанції про сплату нею 4240.78 грн. у рахунок вартості спожитої у вказаній квартирі електричної енергії за період з травня 2014 року по грудень 2017 року. У наданих квитанціях за травень 2014 року березень 2017 року платником зазначено ОСОБА_2 , а у квитанціях за квітень 2017 року по грудень 2017 року ОСОБА_1 .

Також приймаючи рішення у справі суд виходив з того, що із наданих відповідачем доказів до заперечень на позов вбачається, що він в спірній квартирі не проживає та послуг з електропостачання не отримує. Позивачка доказів на спростування заперечень відповідача суду не надала.

Крім того, судом було встановлено, що в квартирі встановлено загальний лічильник, проте позивачка не надала доказів того, що в квартирі мається побутове електричне обладнання відповідача, яким він користується.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Висновки суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог відповідають встановленим судом обставинам у справі та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення.

Так, матеріалами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачем на підставі договору купівлі- продажу від 16 вересня 2002р. В квітні 2012р. шлюб між сторонами було розірвано, а рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29.11.2012 року визнано за позивачкою право власності на Ѕ частину зазначеної квартири.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1875-ІV), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Хоч у частині першій статті 19 Закону № 1875-ІV й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-ІV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до ст. 179 ЖК Української РСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 7 Правил користування приміщенням житлових будинків (в редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, Постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2009 року №5 також змінено назву Правил на «Правила користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків») власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом пункту 10 Правил користування житловими приміщеннями, затверджених постановою КМУ № 572 від 08 жовтня 1992 року, мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласника, наймача (орендаря): мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря).

Судом першої інстанції було встановлено, що використання та оплата електроенергії здійснюється в спірній квартирі за одним лічильником. При цьому спочатку договір про користування електричною енергією по АДРЕСА_2 був укладений з відповідачем, а 13.09.2018 року - з позивачкою ОСОБА_1 .

На підтвердження своїх позовних вимог позивачка повинна була надати докази, як проживання відповідача в квартирі та використання ним електроенергії, так і докази потужності побутового електричного обладнання відповідача, яким він як співвласник квартир, користується, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що між сторонами не досягнуто згоди щодо оплати житлово-комунальних послуг і, зокрема, послуги з електропостачання.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.09.2014р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014р. стягнуто з відповідача на користь позивачки витрати по оплаті послуг з електропостачання за період з квітня 2012р. по травень 2014р. Позивачка просила компенсувати їй витрати на оплату послуг з електропостачання по грудень 2017р. включно. Тобто спірним періодом є період з червня 2014р. по грудень 2017 року включно.

Із наданого відповідачем акту про не проживання від 04.08.2017 року, вбачається, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 2011 року (а. с. 46). Даний акт підписано сусідами, реєстрацію яких та паспортні дані завірені паспортистом та печаткою ЖЕП-24.

Факт не проживання відповідача в спірній квартирі встановлено також висновком Корабельного РВ НГУ УМВД України в Миколаївській області від 23.09.2014р., з якого вбачається, що зі слів сусідів в спірній квартирі проживає позивачка зі своїм співмешканцем ОСОБА_5 та дочкою. Зі слів позивачки відповідач в квартирі не проживає (а. с. 47). Відповідно до актового запису про шлюб позивачка уклала шлюб з ОСОБА_6 ( а. с. 40).

Відповідно до акту про фактичне проживання від 04.12.2014р. відповідач з жінкою ОСОБА_7 та сином ОСОБА_8 з листопада 2012р. проживає в квартирі АДРЕСА_3 (а. с. 51). Даний акт підписано сусідами, паспортні дані яких завірені паспортистом та печаткою ТОВ «Миколаївбудсервіс».

Згідно акту від 03.08.2017р. відповідач з січня 2015р. по день складання акту проживає в будинку АДРЕСА_4 (а. с. 30).

Із наданої відповідачем копії скарги позивачки на ім`я начальника Заводського ВДВС м. Миколаєва від 10.01.2017 року, вбачається, що позивачка в ній зазначала, що ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі останні 5 років, своє майно він вивіз на адресу АДРЕСА_5 , де проживає з іншою жінкою та спільною дитиною(а. с.49-50). В суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що в цій скарзі вона виклала неправдиві відомості.

Згідно акту державного виконавця Корабельного відділу ДВС м. Миколаєва від 09.04.2015 року виходом на місце було встановлено, що відповідач в спірній квартирі не проживає, його майно в квартирі відсутнє.

Відповідно до акту державного виконавця Корабельного відділу ДВС м. Миколаєва, складеному в січні 2017р., відповідач в спірній квартирі зі слів позивачки не проживає протягом останніх п`яти років. Рухомого майна, яке належить відповідачу та на яке можливо звернути стягнення за адресою спірної квартири не виявлено (а. с. 53).

Проаналізувавши зазначені докази у їх сукупності, слід дійти висновку, що суд правильно вважав встановленим, що позивачка не довела того, що відповідач в спірний період проживав в квартирі АДРЕСА_6 та користувався електроенергією.

Надані позивачкою суду апеляційної інстанції листи Баштанського відділу поліції ГУНП В Миколаївській області від 07.10.2019р. та служби у справах дітей Баштанської райдержадміністрації від 15.05.2019р. про не проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_7 , не спростовують правильних висновків суду про не проживання відповідача в спірній квартирі по грудень 2017р., оскільки стосуються іншого періоду часу.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що матеріалами справи не підтверджені факти не проживання відповідача в спірний період в квартирі та не користування ним послугами з електропостачання, не знайшли свого об`єктивного підтвердження.

Правильним є також висновок суду про те, що позивачка не надала доказів потужності побутового електричного обладнання відповідача, яким він як співвласник квартир, користується. Доводи апеляційної скарги даний висновок суду не спростовують.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють позовні вимоги та містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлені на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.