Провадження № 2/243/65/2021
17 травня 2021 року
Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого судді Ільяшевич О. В.,
секретаря судового засідання Гакала Д. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Слов`янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Слов`янськ, Донецької області) за правилами загального позовного провадження в залі судових засідань Слов`янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Слов`янськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу дійсним, визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, -
21 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву, в якій просив також визнати договір купівлі-продажу № 801Р від 31 березня 2000 року , укладений на Донецькій товарній біржі дійсним.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 , який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 05 грудня 2019 року, ордеру серії АА № 110832193 від 05 лютого 2019 року, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час судового засідання, в судове засідання не з`явилися, до суду надали заяви із проханням справу слухати за їхньої відсутності.
Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання відповідачів, зареєстровані у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України.
Однак, відповідачі, будучи повідомленими у встановленому законом порядку (належним чином) судовими повістками, про час і місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин, не подали відзивів, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи за їх відсутності від них до суду не надходило.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачі, будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце розгляду справи не з`явилися без повідомлення причин неявки, не подали відзивів, а позивач не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів із постановленням заочного рішення, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, та про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів з постановленням заочного рішення.
В ході розгляду справи судом були розв`язані заяви та клопотання сторін та прийняті процесуальні рішення.
Ухвалою суду від 17 грудня 2019 року у справі загальне позовне провадження. Витребувано у Приватного нотаріусу Слов`янського районного нотаріального округу Донецької області Зубкової А. О. належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи та витяг (інформаційна довідка) зі Спадкового реєстру про реєстрацію спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Черкаське, Слов`янського району Донецької області.
Ухвалою суду від 16 березня 2020 року задоволено клопотання представника позивача задоволено та замінено неналежного відповідача Черкаську селищну раду на спадкоємців першої черги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..
Ухвалою суду від 25 листопада 2020 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, призначено до розгляду по суті.
Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази.
Відповідно до посвідки на постійне місце проживання та довідки про реєстрацію місця проживання особи № 12-10/1156 від 18 листопада 2019 року, громадянин РФ ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Черкаське, Слов`янського району, Донецької області померла ОСОБА_4 ..
Згідно із домовою книгою для реєстрації громадян, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 на момент відкриття спадщини ОСОБА_4 була зареєстрована одна.
Згідно із договором купівлі продажу № 801Н складеного Донецькою товарною біржею від 31 березня 2000 року, ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_7 житловий будинок А загальною площею 23 кв.м, житловою площею 14,6 кв.м, погріб В, літню кухню Г, гараж сарай Д, огорожу 1, колодязь 2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки КП «БТІ» № 2640-18/0.45/01 від 12 вересня 2019 року, ОСОБА_4 належить житловий будинок А загальною площею 23 кв.м, житловою площею 14,6 кв.м, погріб В, літню кухню Г, гараж сарай Д, огорожу 1, колодязь 2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні було досліджено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, схему розташування будівель та споруд,план будинку садибного типу, експлікація приміщень будинку садибного типу, характеристику будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами.
Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 листопада 2019 року, ОСОБА_8 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину до майна померлої ОСОБА_4 , оскільки спадкоємцем не надані відомості та документи, необхідні для видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом та договір купівлі продажу житлового будинку, договір купівлі продажу житлового будинку зареєстрований на біржі і не посвідчений нотаріусом не може бути прийнято в якості правовстановлюючого документа.
Судом були досліджені матеріали спадкової справи, які, зокрема, містять заяви про прийняття спадщини спадкоємців першої черги за законом ОСОБА_2 , доньки спадкодавиці, ОСОБА_3 , сина спадкодавиці, та заяву про прийняття спадщини спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 ..
В матеріалах спадкової справи є заповіт від 12 березня 2015 року, зареєстрований у спадковому реєстрі, яким спадкодавиця заповіла земельну ділянку(державний акт ЯГ 3№ 101614, площею 4, 390 га, яка знаходиться на території Черкаської селищної ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, своїй доньці ОСОБА_2 ..
В матеріалах спадкової справи є заповіт від 09 серпня 2018 року, зареєстрований у спадковому реєстрі, яким спадкодавиця заповіла все належне їй на день смерті майно ОСОБА_1 ..
В матеріалах спадкової справи також містяться вище перелічені документи на підтвердження права власності на будинок та земельні ділянки, а також постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.
На сформовані електронні запити судом отримана інформація, за якою за право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_4 ..
Вирішуючи питання про визнання договору дійсним та визнання права власності в порядку спадкування, суд виходить з таких міркувань.
Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу будинку від 31 травня 2000 року, повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
З матеріалів справи встановлено, що договір купівлі-продажу спірного квартири (біржова угода) від 31 травня 2000 року, укладений між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_9 та зареєстрований в Слов`янській філії Донецької товарної біржі, нотаріально посвідчений не був.
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Отже, недійсність цього договору встановлена законом, а саме, ст. 227, ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, а тому він і не визнається особами публічного права, в тому числі, нотаріусом, що і є перешкодою для здійснення позивачем права розпорядження спірним майном.
Відповідно до частини 2 ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірної квартири, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (із змінами згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду від 25 травня 1998 року № 15), яка діяла на час укладення договору купівлі - продажу, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.
Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК).
Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Суд встановив, що між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_4 було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що підтверджується змістом біржового договору від 31 березня 2000 року, в якому зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупця, визначена ціна продажу. Аналіз тексту договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 31 березня 2000 року свідчить, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 при його укладені домовилися щодо усіх істотних умов: як по предмету, так і по його ціні. Волевиявлення продавця та покупця щодо зазначених умов зафіксовано у тексті письмового правочину та підтверджено власноручними підписами. Сторони виконали повністю умови договору: ОСОБА_3 добровільно передав у користування ОСОБА_4 , належний йому житловий будинок та отримав від останнього у повному обсязі обумовлену вартість майна, а ОСОБА_4 прийняла вказаний будинок й користувалася ним до часу смерті.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання договору купівлі продажу дійсним підлягають задоволенню.
Відповідно до досліджених в судовому засіданні витягів з реєстру прав нерухомого майна, спірні земельні ділянки належать на праві власності ОСОБА_4 ..
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обставини, які б вказували, що ОСОБА_4 при житті набула право власності на спірні будинок та земельні ділянки правомірно та вони увійшли до спадкового майна.
Частина 1 ст. 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод.
Згідно із ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.
Приписами ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців.
Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Статтею 126 ЗК (у редакції Закону України від 07 липня 2011 року № 3613-VI) встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
З 01 січня 2013 року право власності на земельну ділянку, при її формуванні, посвідчується на загальних засадах посвідчення права власності на об`єкти нерухомого майна, тобто свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Зазначене також передбачене п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, Відповідно до статті 1225 ЦК ( 435-15 ) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.
Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.
При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК).
Наведена позиція викладена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24 - 753/0/4-14 від 16 травня 2013 року.
Як встановлено у судовому засіданні і видно із матеріалів справи, спадкодавиця ОСОБА_4 отримала у власність спірні земельні ділянки та будинок за життя, однак нотаріусом було відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на земельні ділянки та нотаріальним посвідченням договору купівлі продажу будинку. Позивач, як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_4 , прийняв спадщину. Відповідачі є спадкоємцями першої черги за законом та не є особами, що мають право на обов`язкову частку у спадщині. З огляду на викладене, аналізуючи норми законодавства та враховуючи роз`яснення ВССУ, суд приходить до висновку, що спірні земельні ділянки та будинок за життя належала ОСОБА_4 та увійшли до складу спадщини після її смерті. Позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , прийняв спадщину, у зв`язку з цим, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 355 - 356, 358, 364, 367 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 259, 263 - 268, 273 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу дійсним, визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом задовольнити.
Договір купівлі-продажу № 801Н від 31 березня 2000 року, складений Донецькою товарною біржею від 31 березня 2000 року, за яким ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_7 житловий будинок А загальною площею 23 кв.м, житловою площею 14,6 кв.м, погріб В, літню кухню Г, гараж сарай Д, огорожу 1, колодязь 2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , -визнати дійсним.
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок А загальною площею 23 кв.м, житловою площею 14,6 кв.м, погріб В, літню кухню Г, гараж сарай Д, огорожу 1, колодязь 2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Сторони по справі:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване у в встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_3 .
Представник позивача:
Прокопцев Сергій Вікторович, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 05 грудня 2019 року, ордеру серії АА № 110832193 від 05 грудня 2019 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого на підставі Рішення Донецької обласної кваліфікаційно дисциплінарної комісії адвокатури № 3 від 23 липня 2003 року, місцезнаходження: АДРЕСА_4 .
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_5 .
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .
Повний текст рішення суду складений 27 травня 2021 року.
Головуючий суддя: О. В. Ільяшевич