Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області
Справа № 191/3344/20
Провадження № 2/191/1153/20
09.06.2021 м. Синельникове
Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Твердохліб А.В.
за участю секретаря Яришевої Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області в загальному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
06.11.2020 року позивач ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зазначаючи про те, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідач ОСОБА_3 є колишньою власницею частини квартири за вищевказаною адресою і зареєстрована у вищевказаній квартирі з 1999 року. У 2006 році ОСОБА_3 продала свою частку квартири позивачу ОСОБА_4 , і з того часу в даній квартирі фактично не проживає, що підтверджується довідкою №1166 виданою Зайцівською сільською радою Синельниківського району Дніпропетровської області від 02.11.2020 року. Оскільки відповідач не проживає за даною адресою, у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг та з оформленням житлової субсидії. Позивач вважає, що її права як власника: вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном порушено. В зв`язку із зазначеним, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на ст. 391 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить суд визнати ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
До початку проведення судового засідання представником позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надано суду заяву про підтримання позовних вимог, відсутність заперечення проти заочного розгляду справи та можливість розгляду справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи без її присутності, відзиву на позов не надала.
Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення.
Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне.
Позивач ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 29 червня 2006 року приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу за реєстраційним номером 667 (а.с.8), також даний факт підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.07.2006 року №11232168 , виданого КП «Синельниківське МБТІ», про що в книзі реєстрацій №89 зроблено відповідний запис за номером 36. (а.с.10).
За адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 значиться зареєстрованою з 17 липня 1991 року, але фактично не проживає за вказаною адресою з 2007 року по теперішній час, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Зайцівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 12.11.2020 року за вих. №1014/01-16 (а.с.21).
З огляду на викладене, заявлений позов підлягає розгляду в порядку статті 391 ЦК України, в якій закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Вказана норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до ст.7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-ІV, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13 червня 1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п. 69).
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України зміст права власності становить належність власнику права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Таким чином, суд, з`ясувавши підставу позову ОСОБА_1 , встановив належність останній на праві власності з 14.07.2006 року квартири, реєстрація в якій відповідача, створює позивачу перешкоди у користуванні даним нерухомим майном, тому заявлений позов підлягає задоволенню у спосіб усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування ним.
На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 391 ЦК України, Законом України від 11. 12. 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 10-13, 76-80, 189, 198, 200, 206, 259, 263-268, 280-284, 289 ЦПК України суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.
Усунути перешкоди у здійсненні права розпорядження майном, шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: А. В. Твердохліб