ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3897/20 Номер провадження 22-ц/814/1192/21Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2021 року (ухвалене суддею Савченко Л.І., повний текст рішення складено суддею 09 березня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання дій незаконними, визнання листа незаконним, визнання запису у трудовій книжці незаконним, визнання укладення трудового договору безстроковим, внесення запису до трудової книжки, скасування наказу про звільнення як незаконного, відновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Щербанівської сільської ради в особі голови Процика І.С., в якому просив суд: визнати дії сільського голови Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Процика І.С. щодо порушення законодавства про працю України незаконними; визнати лист виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 01.10.2019 року № 2-29/2266 «Повідомлення про звільнення» як незаконний; визнати незаконним запис у трудовій книжці про прийняття ОСОБА_1 тимчасово виконуючим обов`язки головного спеціаліста у відділ містобудування, земельних ресурсів та природокористування, як такий, що внесено з порушенням положень законодавства про працю в Україні; визнати укладення трудового договору як безстрокового; внести запис до трудової книжки у відповідності до вимог КЗпП України; скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул, як незаконний; відновити ОСОБА_1 на посаді згідно виправленого запису у трудовій книжці з моменту прийняття; стягнути із Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області заробітну плату на користь ОСОБА_1 за весь час вимушеного прогулу в повному обсязі; стягнути із Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області моральну шкоду у розмірі 500 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно розпорядження виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району № 92-ОС від 31.07.2019 року він був прийнятий тимчасово для виконання обов`язків головного спеціаліста у відділ містобудування, земельних ресурсів та природокористування.

Однак, запис до трудової книжки про прийняття на роботу був внесений із грубим порушенням діючих нормативних актів. Так, термін «тимчасово виконувач обов`язків» тоді, коли ця посада постійна, яка передбачає укладення безстрокового трудового договору в разі успішного проходження випробувального терміну, в трудовому законодавстві взагалі відсутній. Крім того, записи до трудової книжки вносяться у чіткій відповідності до вимог положень Постанови КМУ від 27.04.1993 року № 301. Проте, в порушення цієї вимоги в трудовій книжці взагалі відсутнє посилання на будь-яку статтю КЗпП України, яка б свідчила про умови його прийняття на роботу, а саме з випробувальним терміном. Ні з посадовою інструкцією, ні з іншими внутрішніми документами він ознайомлений не був, а тому прийняття на роботу з випробувальним терміном для нього було несподіваним. Крім того, прийнявши його на одну посаду, сільський голова фактично використовував його по іншій посаді, яка називалася «Інспектор по благоустрою». За таких обставин, його здоров`я погіршилося. На момент прийняття на роботу йому був поставлений діагноз онкологічне захворювання передміхурової залози. Через місяць він змушений був звернутися до лікарні, де йому був проведений курс хіміотерапії. Кошти йому були потрібні, тому він мав намір вийти на роботу. Звернув увагу, що заробітна плата за місцем роботи складала майже 12 000 грн, а лікарняні нараховані з мінімальної заробітної плати 4 700 грн. Перед тим, як вийти на роботу з лікарняного, він отримав незрозумілого листа від виконкому Щербанівської сільської ради про його звільнення із займаної посади, але не з посади інспектора по благоустрою, обов`язки по якій фактично виконував, а з посади т.в.о. головного спеціаліста, по якій жодного дня не працював, як такого, що не пройшов випробувального терміну. Вважає вказане «Повідомлення про звільнення» грубим порушенням з боку сільського голови, оскільки направлене на його адресу в період перебування на лікарняному. Крім того, лист має назву «Повідомлення про звільнення, тоді як в тексті мова йде про попередження про звільнення на підставі п.11 ст.40 КЗпП України. Внаслідок таких дій сільського голови у нього на фоні нервових потрясінь розвинулася полінейропатія нижніх кінцівок, при цьому він змушений був лікуватися від двох хвороб. В результаті він отримав другу групу інвалідності. Вказав, що після того, як 09.04.2020 року вдруге пройшов обласну онкологічну МСЕК і йому було присвоєно 2 групу інвалідності, 10.04.2020 року передав через знайомого юриста до сільської ради всі необхідні документи, а саме лікарняний лист, документ про присвоєння другої групи інвалідності і заяву про надання тарифної відпустки. В той час в Україні був оголошений загальний карантин, але сільський голова надав вказівку заборонити реєструвати його заяву як вхідну документацію, тому в цей день 10.04.2020 року він направив її поштовою кореспонденцією. Випадково, подзвонивши до бухгалтера Щербанівської сільської ради щодо нарахування йому відпускних, дізнався, що його звільнено за прогули та нараховано розрахункові. При цьому його не повідомили про намір звільнення з таких підстав, до цього часу не вручена трудова книжка. Вважає своє звільнення незаконним, внаслідок чого йому спричинено моральної шкоди. З цих підстав, звернувся до суду з позовом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано наказ №54-ОС (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 10.04.2020 року сільського голови Процика І.С. виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про звільнення ОСОБА_1 з посади т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування у зв?язку з прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області з 10 квітня 2020 року.

Стягнуто із Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 51 156 грн.

Стягнуто із Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 5 000 грн.

Стягнуто із Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області на користь держави судовий збір у сумі 2 102 грн.

Судовий збір за решту позовних вимог віднесено на рахунок держави.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 500 000,00 грн завданої моральної шкоди. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необгрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що стягнута сума моральної шкоди є заниженою, не об`єктивною та такою, що підлягає перегляду. Вказує, що розмір моральної шкоди, завданої сільським головою Щербанівської сільської ради ОСОБА_2 був значно вищим ніж оцінений судом, адже внаслідок неправомірних дій відповідача у нього стрімко погіршився стан здоров`я, моральний спокій, який був вкрай необхідним для відновлення здоров`я, та як наслідок йому було призначено 2 групу інвалідності. Посилається на те, що в питанні відшкодуванні йому моральної шкоди суд досконало не розібрався, адже не були враховані всі обставини справи, докази та причинний зв`язок між неправомірними рішеннями, діями Відповідача, та їх наслідками для нього. Також, судом не враховано ступінь стресового стану, в якому він перебував весь цей час, постійні переживання, які він відчував по причині втрати роботи та засобів до існування яких він вкрай потребував, що безумовно відобразилося і на загальному стані здоров`я. Вказує, що величезні затрати на медичні препарти та інші медичні процедури призвели до «боргової ями», що також відобразилося на його моральному та психологічному стані.

Окрім того, з вказаним рішенням суду не погодився виконавчий комітет Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2021 року та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апелянт вважає, що судом неправильно та неповно досліджено докази і встановлено обставини у справі, неправильно застосовано норми права, що призвело до незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Зокрема вказує, що звільнення ОСОБА_1 здійснено без попередньої згоди профспілкової організації, оскільки такий орган у відповідача не створений.

Посилається на те, що у період з серпня 2019 по квітень 2020 відрахування членських внесків із заробітної плати у позивача не здійснювалися, що підтверджується розрахунковими листами доданими до апеляційної скарги. Тому, прохав суд визнати поважними причинами неподання цих доказів до суду першої інстанції, оскільки факт наявності у роботодавця виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації судом не досліджувався, тому вказані докази до суду першої інстанції не подавались. Посилається на те, що відсутність відібраних письмових пояснень у працівника не є підставою для скасування оскаржуваного розпорядження, що повністю узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 22 травня 2020 року у справі №761/33628/16. Вказує, що судом не вказано, яку норму законодавства порушив роботодавець не зазначивши в розпорядженні про звільнення позивача періоду, який визнається прогулом. Також зазначив, що відстуність позивача на роботі з 06 по 09 квітня 2020 року відбулася без поважних причин. Доказів, які б підтверджували поважність причин прогулу на своєму робочому місці у вказані дні до суду надані не були. Посилається на те, що відповідачем при звільненні було враховано попередню роботу позивача, який раніше неодноразово звільнявся за прогули. На підтвердження зазначеного надано докази, які відповідач прохав дослідити та визнати поважними причини неподання вказаних доказів до суду першої інстанції, оскільки факт врахування чи неврахування попередньої роботи позивача судом не досліджувався. Також прохав долучити до матеріалів справи копію розпорядження про поновлення на роботі ОСОБА_1 від 12.03.2021 №13-ОС; копію листа-повідомлення виконавчого комітету від 12.03.2021 за вих. №02-29/522; копії заяв ОСОБА_1 від 12.03.2021 р. про надання відсутки та про незгоду з місцем роботи, посадовою інструкцією; копію листа виконавчого комітету від 31.03.2021 за вих №02-13/657, оскільки вказані документи створено після винесення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення. Також зазначив, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування морлаьної шкоди, оскільки вони є похідними від вимоги про скасування розпорядження про звільнення, яка є необгрунтованою. Посилається на те, що судом не з?ясовано чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, так і причинно-наслідкового зв?язку між зазначеною ним шкодою та виникненням конфліктної ситуації між позивачем і відповідачем. Вказує, що на момент прийняття на роботу позивачу було поставлено діагноз «онкологічне захворювання передміхурової залози», тобто позивач ще до прийняття на роботу мав серйознні проблеми зі здоров?ям. Подальше погіршення здоров?я позивача та встановлення другої групи інвалідності пов?язано з прогресивним розвитком онкологічного захворювання, а не із виконанням трудових функцій та виникненням конфліктної ситуації із керівництвом. Окрім того, зі змісту лікарняних листів наданих позивачем вбачається, що до виконання трудових функцій працівник майже не приступав. Отже, у позивача відсутні будь-які докази, які б об?єктивно підтверджували наявність завданої йому моральної шкоди.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи викладені в апеляційній скарзіВиконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області та підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохав не враховувати додаткові матеріали, додані відповідачем до справи №554/3897/20 в якості доказів як неналежні та такі, що не стосуються предмету спору і обставин даної справи, та залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2021 року залишити без змін.

Від відповідача виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області задовольнити, скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2021 року та ухвалити нове ріншення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні позивач та представники сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявилися,перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 29 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до сільського голови Щербанівської сільської ради Процика І.С. із заявою про прийняття його на роботу т.в.о. головного спеціаліста у відділ містобудування, земельних ресурсів та природокористування з 05 серпня 2019 року (а.с.114).

Наказом (розпорядженням) сільського голови виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області - Процика І.С. № 92-02 від 31 липня 2019 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області з 05 серпня 2019 року зі строком випробування 2 місяці (а.с.82).

Із вказаним наказом 05 серпня 2019 року ОСОБА_1 був ознайомлений, про що свідчить його підпис (а.с.82).

З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 від 12.04.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 05.08.2019 року прийнято тимчасово виконання обов?язків головного спеціаліста у відділ містобудування, земельних ресурсів та природокористування Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області на підставі Розпорядження № 920ОС від 31.07.2019 року (а.с.126).

У наказі виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області № 92-02 від 31 липня 2019 року про прийняття ОСОБА_1 на роботу містилося застереження про випробувальний строк 2 місяці (а.с.115). Із вказаним наказом позивач був ознайомлений.

Згідно наказу № 54-ОС (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 10.04.2020 року сільського голови Процика І.С. виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_1 звільнено з посади т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування у зв?язку з прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с.83).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача ОСОБА_1 із займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв?язку з прогулом проведено відповідачем з порушенням трудового законодавства, оскільки в наказі про звільнення не вказано періоду, який визнано прогулом, підстави винесення наказу також відсутні. Крім того, від працівника не відібрані пояснення, не отримано попередньої згоди профспілкової організації, а також, роботодавцем не встановлено поважність причини відсутності на роботі з 06.04.2020 року по 10.04.2020 року, не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення на посаді підлягають задоволенню. При цьому суд поновлює позивача на посаді, з якої він був звільнений, а не з врахуванням виправленого запису у трудовій книжці, так як у задоволенні вказаних позовних вимог було відмовлено. Крім того, оскільки неправомірність звільнення ОСОБА_1 знайшла своє підтвердження, останній поновлений на роботі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період затримки розрахунку з 10.04.2020 року по 03.03.2021 року у розмірі 51 156 грн, та моральна шкода у розмірі 5000,00 грн.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в цілому повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується тим, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

За правилами ст. 139 КЗпП України працівники зобов?язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов?язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов?язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до ст. 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю.

Статтею 147 КЗпП України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Частиною першою статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Згідно статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями) від 06 листопада 1992 року № 9 зазначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з?ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок, ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Обов?язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що наказ про припинення трудового договору № 54-ОС від 10 квітня 2020 року не містить відомостей про тривалість прогулу, за який було звільнено ОСОБА_1 , підстави винесення наказу також відсутні. Таким чином, зі змісту наказу не вбачається в чому полягало порушення трудової дисципліни, за який було звільнено позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що 10 квітня 2020 року Розпорядженням № 53-ОС була створена комісія для проведення службової перевірки за фактом відсутності працівника ОСОБА_1 на роботі (а.с.134).

З доповідної записки начальника відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування від 10 квітня 2020 року вбачається, що 10 квітня 2020 року представник працівника ОСОБА_1 , не надавши підтверджуючих документів своїх повноважень, передав йому лист непрацездатності ОСОБА_1 , з якого слідує, що лікарняний мав закінчитися 05.04.2020 року, тому з 06 квітня 2020 року він мав зявитися на роботі та приступити до виконання своїх обов?язків. В період часу з 06.04.2020 року - 10.04.2020 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі, про причини неявки не повідомляв. На неодноразові дзвінки, щоб дізнатися причини неявки його на роботі, ОСОБА_1 не відповідав (а.с.133).

На підставі Акту № 1 від 10.04.2020 року «Про відсутність на робочому місці», складеного головним бухгалтером відділу Бухгалтерського обліку та звітності Рубан К.В., начальником відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування ОСОБА_3 , спеціалістом загального відділу Блажко Т.Ю., ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці без поважних причин 10 квітня 2020 року з 08.00 до 17.00, а також з 06.04.2020 року по 10.04.2020 року, хоча згідно листа непрацездатності повинен був з?явитися на роботі та приступити до виконання своїх трудових обов?язків з 06.04.2020 року (а.с.132).

Як слідує із Табелю обліку використання робочого часу за квітень 2020 року, ОСОБА_1 з 06.04.2020 року по 10.04.2020 року встановлені прогули (а.с.131).

Як слідує із Листка непрацездатності серії НОМЕР_2 виданого 20 березня 2020 року, ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Полтавська центральна районна лікарня» Полтавської районної ради з 21.03.2020 року по 30 березня 2020 року, з 31.03.2020 року по 09 квітня 2020 року. При цьому, у Листі непрацездатності міститься виправлення, а саме дата, по яку ОСОБА_1 був звільнений від роботи «дев?яте квітня» виправлена на «п?яте квітня». Також у вказаному Листі непрацездатності зазначено, що останній був оглянутий у МСЕК 09.04.2020 року, за висновком МСЕК інвалідність ІІ групи отримано з 06.04.2020 року, визнано інвалідом другої групи з 06 квітня 2020 року (а.с.116).

Свідок ОСОБА_4 показала, що ОСОБА_1 лікувався у Полтавській ЦРЛ та знаходився під наглядом онколога. На той час вона працювала у Полтавській ЦРЛ головою ЛКК. ОСОБА_1 знаходився на лікуванні та проходив кожні 10 днів ЛКК. У останньому Листі непрацездатності, який видавався на МСЕК, встановлено групу інвалідності, а тому на підставі наказу № 455 вони закривають лист непрацездатності днем встановлення групи інвалідності. Днем встановлення інвалідності був 06.04.2020 року, тому лікарняний тривав до 05.04.2020 року, перед днем встановлення інвалідності. 06.04.2020 року ОСОБА_1 повинен був стати до роботи. Також вказала, що оглянутий він був у МСЕК 09.04.2020 року, а документи були направлені туди 06.04.2020 року. Коли лікар продовжували лікарняний 31.03.2020 року, вона продовжила його на 10 днів до 09.04.2020 року, але коли повернулися документи із МСЕК, лікар дивиться коли у МСЕК проставлено дату огляду. Також вказала, що виправлення було здійснено після 06.04.2020 року, тому що 09.04.2020 року проводився огляд ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні показала, що працює лікарем в Полтавському обласному онкодиспансері, де лікувався ОСОБА_1 . Вона неодноразово оформляла йому лікарняні листи. Коли онко-МСЕК дала дозвіл на оформлення інвалідності, хворий зібрав документи і передав на ЛКК. 09.04.2020 року ОСОБА_1 прийшов з лікарняним після комісії онко-МСЕК та було встановлено, що він був оглянутий 09.04.2020 року, а 06.04.2020 року встановлено групу.

Із листа Полтавського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду у Полтавській області Фонду соціального страхування України від 30.04.2020 року № 10-01-241 вбачається, що п.4.3 наказу МОЗ України від 13.11.2001 року № 455 «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян», у разі визнання хворого інвалідом листок непрацездатності закривається днем надходження документів хворого на МСЕК, дата встановлення інвалідності обов`язково вказується у листку непрацездатності. Відповідно до п.1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом МОЗ України, Міністерства Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 03.11.2004 № 532/274/136-ос/1406 Листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв`язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів. Пунктами 3.9-3.11 наказу № 532 визначено, що у графі «Направлений на МСЕК» здійснюється запис дати направлення документів на МСЕК, що підтверджується підписом голови лікарсько-консультативної комісії, у графі «Оглянутий у МСЕК» зазначають дату огляду хворого , у графі «Висновок МСЕК» робиться відповідний запис, що засвідчується підписом голови МСЕК та печаткою МСЕК: «визнаний інвалідом певної групи та категорії» . У разі визнання хворого інвалідом дата встановлення інвалідності повинна збігатися з днем надходження (реєстрації) документів у МСЕК. Вказано, що відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 06.09.2016 року № 293/18/99-16 період з дати направлення документів на МСЕК і по дату огляду хворого, які зазначені у листку непрацездатності, є періодом тимчасової непрацездатності застрахованої особи, календарні дні якого не відпрацьовані з поважної причини «Тимчасова непрацездатність» (п.3 Порядку), а тому підлягають відображенню у табелях обліку робочого часу на підприємствах, установах та організаціях. У зв?язку із цим, порушень КНП «Полтавська центральна районна клінічна лікарня Полтавської районної ради» не вбачається (а.с.37-38).

Згідно ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Враховуючи, що неявка позивача на роботу з 06 по 09 квітня 2020 року відбулася з поважних причин, оскільки вважається періодом тимчасової непрацездатності. Підстави для звільнення за прогули за вказаний період у роботодавця були відсутні.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідачем не з?ясовано поважність причини неявки на роботу ОСОБА_1 10.04.2020 року.

Як слідує із пояснень останнього, в Україні в той період був оголошений карантин, у зв?язку із поширенням хвороби COVID-19, він підпадав під категорії вразливих верств населення, а тому надіслав спочатку через представника, а потім поштовим відправленням заяву про надання йому щорічної відпустки.

Проте, роботодавець в порушення ст. 149 КЗпП України не зажадав пояснень від ОСОБА_1 , не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Якщо працівник відмовився від цього, власник повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни.

Відмова працівника дати письмові пояснення не перешкоджає накладенню на працівника відповідного стягнення.

Дана норма узгоджується з правовою позицією, викладеною ВСУ в Постанові від 19.10.2016 року № 6-2801 цс 15, згідно якої пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Вказані висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду від 19.10.2016 року по справі № 6-2801цс15 та по справі № 523/11294/16-ц від 04.05.2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а частиною 6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні будь-які письмові підтвердження того, що до позивача зверталися з вимогою надати письмові пояснення у зв`язку з його притягненням до дисциплінарної відповідальності.

Висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача було проведено без отримання попередньо згоди профспілкової організації, що передбачено ст. 43 КЗпП України є необгрунтованим, оскільки такий орган у відповідача не створений.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстнанції про те, що звільнення позивача ОСОБА_1 із займаної посади за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв?язку з прогулом проведено відповідачем з порушенням трудового законодавства.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення на посаді підлягають задоволенню. При цьому суд правильно поновив позивача на посаді, з якої він був звільнений, а не з врахуванням виправленого запису у трудовій книжці, так як у задоволенні вказаних позовних вимог було відмовлено.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки у судовому засіданні неправомірність звільнення ОСОБА_1 знайшла своє підтвердження, останній поновлений на роботі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Відповідно до ст.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до ст.2 абзац 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов?язана відповідна виплата.

Відповідно до ст.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до вищевказаних положень суд визначає розмір середньої заробітної плати позивача за період затримки розрахунку з 10.04.2020 року по 03.03.2021 року.

При цьому, судом враховано, що відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, справи розглядаються в межах заявлених вимог.

З розрахунку наданого позивачем, який не оспорював ся відповідачем, виходячи із мінімальної заробітної плати, його середньоденна заробітна плата становить 239, 39 грн., за період з 10.04.2020 року по 03.03.2021 року кількість робочих днів становила 225, а тому середній заробіток за цей період становить 51 837, 80 грн. Однак, враховуючи, що суд не може виходити за межі позовних вимог, суд дійшов прравильного висновку, що з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку, заявлена позивачем у розмірі 51 156 грн.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до змісту наведеної норми, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі №369/9301/18.

Згідно частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Установивши, що діями відповідача порушено трудові права позивача та завдано ОСОБА_1 моральної шкоди, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 237-1 КЗпП України та стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що стягнута сума моральної шкоди є заниженою та не об`єктивною є необгрунтованими, оскільки позивач ще до прийняття на роботу мав серйознні проблеми зі здоров?ям. Крім того, подальше погіршення здоров?я позивача та встановлення другої групи інвалідності пов?язано з прогресивним розвитком онкологічного захворювання, а не із виконанням трудових функцій та виникненням конфліктної ситуації із керівництвом. Окрім того, зі змісту лікарняних листів наданих позивачем вбачається, що до виконання трудових функцій працівник майже не приступав.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить до висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Таким чином, приведені в апеляційних скаргах доводи про те, що суд не дав оцінки наданих сторонами доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 18 червня 2021 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.А. Гальонкін _______________ Л.М. Хіль