Справа №430/430/21
Провадження №2/430/116/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року смт. Станиця Луганська

Станично-Луганський районний суд Луганської області у складі: головуючого судді Дьоміної О.П., за участю секретаря судового засідання Решетова К.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Станиця Луганська Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просять визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилалися на те, що вони є власниками буд. АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.09.2009 року серії ВМК №008795. 03.03.2011 року позивачі поставили на реєстраційних облік у зазначеному будинку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Де на теперішній час фактично мешкає ОСОБА_3 позивачам не відомо. На даний час позивачі є власниками вказаного будинку з усіма правами, передбаченими ЦК України. Відповідач ОСОБА_3 на протязі останніх 11 років у зазначеному житловому будинку зареєстрована, але фактично не проживає, що підтверджується довідкою про склад сім`ї за №33 від 26.02.2021 року, виданою Станично-Луганською селищною радою Станично-Луганського району, Крім того, ОСОБА_3 ніякої участі в утриманні вказаного житлового будинку не приймає, оплату комунальних послуг не здійснює. Жодних договорів оренди житлового будинку позивачі з відповідачкою не укладали. Оскільки єдиним шляхом захисту права позивачів як власників є звернення до суду, позивачі просять визнати відповідачку такою, що втратила право користування будинком з тих підстав, що вона не проживає в ньому тривалий час і добровільно з реєстраційного обліку не знімається.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Позивачі надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.

Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. Враховуючи, що відповідачка про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення, а також те, що позивачі не заперечують проти заочного вирішення справи, а відповідачка відзивів не подавала, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачки за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу серії ВМК №008795 від 04.09.2009 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли у власність житловий будинок з прибудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів за №7687047 від 04.09.2009 року.

Право власності позивачів на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , також підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23903075 та №23903490 від 21.09.2009 року, виданих КП «Станично-Луганським районним бюро технічної інвентаризації».

В зазначеному будинку зареєстровані: позивачка - ОСОБА_2 , 1941 року народження, її чоловік ОСОБА_1 , 1940 року народження, син сторін по справі - ОСОБА_4 , 1966 року народження та відповідачка ОСОБА_3 , 1973 року народження, що підтверджується довідкою про склад сім`ї за №313 від 26.02.2021 року, виданою виконавчим комітетом Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району.

Відповідачка ОСОБА_3 з 2014 року фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження житлового приміщення та актом про непроживання, засвідченими депутатом селищної ради Гавриш З.А.

Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу.

Відповідачка за місцем своєї реєстрації не проживає з 2014 року, будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачами про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої її реєстрації у будинку позивачів наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачки такою, що втратила право користування вищевказаним будинком.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Разом з цим, суд враховує, що позивачі просили не стягувати судовий збір з відповідачки, а тому вважає за можливе залишити їх за рахунок позивачів.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 4, 10-12, 76-80, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.П. Дьоміна