Провадження № 6/761/924/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мальцев Д.О.,

при секретарі Венгерчук В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду подання державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ліщинського О.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

Державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місткі Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ліщинський О.В. (далі по тексту - виконавець) звернувся до суду із поданням, відповідного до якого просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до виконання зобов`язань за рішенням суду.

Подання обґрунтоване тим, що на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місткі Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - Відділ) перебуває виконавче провадження № 62300922 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва № 761/22352/14-ц від 10.05.2018 про стягнення солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича заборгованості за кредитним договором у розмірі 11 278 054, 19 грн. та судові витрати 3 654, 00 грн. Постановою від 12.06.2020 виконавцем відкрито виконавче провадження та зобов`язано боржника надати декларацію про доходи.

Крім того, постановою від 12.06.2020 виконавцем також було накладено арешт на кошти боржника та направлено постанову для виконання до відповідних банківських установ.

Також виконавцем було встановлено, що боржник не перебуває на пенсійному обліку, не працює за трудовим чи цивільно-правовим договором, за боржником не зареєстровані транспортні засоби, не є співзасновником юридичних осіб.

15.06.2020 виконавцем накладено арешт на майно боржника.

Разом з тим, на сьогоднішній день боржником рішення суду не виконано, борг не сплачено, будь-яких пояснень щодо неможливості виконання рішення суду боржником не надано. При цьому виконавцем було встановлено, що боржник перетинав державний кордон України, що свідчить про наявність у нього грошових коштів.

З огляду на зазначене, виконавець дійшов висновку, що боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду та не вчиняє жодних дій, спрямованих на таке виконання, в той час коли виконати такий обов`язок в нього є всі можливості, а тому виконавець звернувся до суду із вказаним поданням.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України, суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

У судове засідання виконавець не з`явився, судом вживались заходи щодо належного повідомлення останнього про дату, час та місце проведення судового засідання.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місткі Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 62300922 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва № 761/22352/14-ц від 10.05.2018 про стягнення солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича заборгованості за кредитним договором у розмірі 11 278 054, 19 грн. та судові витрати 3 654, 00 грн.

Постановою від 12.06.2020 виконавцем відкрито виконавче провадження та зобов`язано боржника надати декларацію про доходи.

Постановою від 12.06.2020 виконавцем також було накладено арешт на кошти боржника та направлено постанову для виконання до відповідних банківських установ.

Також виконавцем було зроблено ряд запитів щодо встановлення майнового стану боржника та джерел доходів та встановлено, що боржник не перебуває на пенсійному обліку, не працює за трудовим чи цивільно-правовим договором, за боржником не зареєстровані транспортні засоби, боржник не є співзасновником юридичних осіб.

Також виконавцем було встановлено, що боржник з період з 11.06.2020 по 11.02.2021 здійснював перетин державного кордону України.

З огляду на зазначене, державний виконавець зазначає, що ним було вжито вичерпний перелік заходів, спрямованих на повне та фактичне виконання виконавчого документа, однак безрезультатно.

При цьому, боржник обізнаний про наявність відкритого виконавчого провадження, однак жодних дій щодо виконання рішення суду боржником не вчиняється, боржник перетинає державний кордон, а відповідно має кошти на погашення боргу, однак цього не робить та свідомо ухиляється від виконання рішення суду, у зв`язку з чим виконавець звернувся до суду з вказаним поданням.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до положень п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Положеннями п. 2 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, подання про тимчасове обмеження у праві виїзду, має обов`язково містити, зокрема, обґрунтування наявності фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов`язань.

Так, під ухиленням від виконання зобов`язання слід розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об`єктивних обставин, які перешкоджають виконанню.

Згідно положень ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Крім того, згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно і свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" ("Gochev v. Bulgaria" від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі "Ігнатов проти Болгарії" ("Ignatov v. Bulgaria", 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст. 2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі "Хлюстов проти Росії" ("Khlyustov v. Russia" від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано "автоматично", тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Отже, з врахуванням позиції Європейського суду з прав людини щодо того, що обмеження права на свободу пересування має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування), суд дійшов висновку, що на даний час обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України створює несправедливий дисбаланс між його правами, зокрема, правом на виїзд за межі України, та публічним інтересом, оскільки приватним виконавцем не доведено, що таке обмеження дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_3 мав можливість виконати рішення суду, проте умисно ухилився від його виконання, зокрема, не надано доказів того, що боржник вчиняє будь-які дії, що перешкоджають державному виконавцю у проведенні виконавчих дій.

Так матеріалах справи містяться супровідні листи про направлення деяких постанов боржнику, однак доказів того, що вказані листи разом з копіями постанов виконавця були направлені боржнику та отримані ним (або повернуті поштовим відділенням у зв`язку з неотриманням таких листів) матеріали справи не містять.

Також в матеріалах справи наявна Довідка про реєстрацію місця проживання особи боржника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , однак не вбачається, що державний виконавець вчиняв будь-які виконавчі дії за адресою проживання боржника (зокрема вихід виконавця з метою виявлення та опису майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення).

Враховуючи все вищенаведене, в судовому засіданні не підтвердився той факт, що ОСОБА_1 має можливість виконати рішення суду, проте свідомо ухиляється від його виконання.

Доказів протилежного виконавцем не надано.

При цьому, самих лише посилань виконавця на те, що останнім вжито вичерпний перелік дій для виконання рішення суду, а також посилань на те, що боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду, не достатньо для застосування до боржника обмеження у праві виїзду за межі України.

Отже, з врахуванням позиції Європейського суду з прав людини щодо того, що обмеження права на свободу пересування має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування), суд дійшов висновку, що на даний час обмеження у праві виїзду за межі України не відповідає вказаним критеріям, зокрема, не знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом, відсутні докази про те, що таке обмеження сприятиме виконанню рішення суду, а тому подання державного виконавця є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. 37, 352-355, 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні подання державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ліщинського О.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: