ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року

м.Суми

Справа №580/2622/18

Номер провадження 22-ц/816/794/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Лебединська міська рада Сумської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 05 березня 2021 року в складі судді Чхайла О.В., ухвалене в м. Лебедин, повний текст якого складено 12 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

15 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Лебединська міська рада Сумської області про встановлення факту належності домогосподарства померлій.

Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 . Разом з ним до дня його смерті проживала дружина ОСОБА_7 , мати позивача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя її батьки спільно набули садибу АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку, надвірних будівель та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка була зареєстрована за ОСОБА_6 . Таким чином зі смертю матері відкрилася спадщина на частину зазначеної садиби. За життя ОСОБА_7 заповіту не складала. Позивач, її сестра ОСОБА_3 та брати ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є спадкоємцями першої черги за законом на майно померлої. З метою прийняття спадщини матері позивач звернулася до Лебединської державної нотаріальної контори, але отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом мотивовану тим, що відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували належність спадкового майна ОСОБА_7 .

Оскільки житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 набули у шлюбі і вони мали право на це нерухоме майно в рівних частинах, але садиба була зареєстрована лише за ОСОБА_6 , тому позивач просила встановити факт належності ОСОБА_7 1/2 частини зазначеної садиби та визнати за нею право власності на цю частку майна в порядку спадкування за законом.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 05 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Встановлено факт належності померлій у селі Малий Вистороп Лебединського району Сумської області 21 січня 2017 року ОСОБА_7 1/2 частини житлового будинку під літ. «А», загальною площею - 47,0 кв. м, житловою площею - 21,8 кв. м, 1/2 частини надвірних будівель: сараю під літ. «Б»; літньої кухні під літ. «В»; гаражу під літ «Г»; вбиральні під літ. «Д»; погреба під літ. «п/г»; огорожі під № 1-2 та 1/2 частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий № :01:001:1265, які розташовані по АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не вірно визначив належного відповідача та залишив без розгляду її клопотання № 3 про заміну первісного відповідача належним.

Посилається на те, що в основу рішення покладені висновки, що ґрунтуються на законодавстві, яке не відповідає періоду цивільних правовідносин, що розглядаються по справі (з 1960 р. - 1981 р). Суд невірно протлумачив пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК та необґрунтовано застосував правила книги шостої ЦК до спадкових правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року та не враховують роз`яснення, які містяться в абз. 3 п. 1 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, а саме, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини, шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

Зазначає, що суд не врахував особливості отримання спадкоємцем свідоцтва про право власність, передбаченими ЦК УРСР, який не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави (ст. 561 ЦК 1963 року, ч. 1 ст. 1296 ЦК України).

Вказує, що суд залишив поза увагою, що матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача ОСОБА_1 до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, не містять постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, не містять відомостей, підтверджених належними доказами про неможливість одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину.

Виконавчий комітет Лебединської міської ради просить провести розгляд справи за відсутності представника та рішення по справі просять прийняти на розсуд суду у відповідності до чинного законодавства України.

Від інших сторін відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки явка сторін не є обов`язковою, а позиція ОСОБА_3 є чіткою і зрозумілою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 04 липня 1979 року Маловисторопською сільською радою був зареєстрований шлюб між батьками позивача, громадянами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8 ), що вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу (т. 1 а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (т. 1 а.с. 7).

На час його смерті з ним разом проживала дружина ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою (т. 1 а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла і сама ОСОБА_7 , що вбачається зі свідоцтва про смерть (т. 1 а.с. 9).

На час смерті остання проживала за вказаною адресою одна (т. 1 а.с. 10).

Зі смертю ОСОБА_7 відкрилася спадщина, яку бажає прийняти позивач.

ОСОБА_1 зазначає, що до складу спадщини матері входить 1/2 частина садиби, розташованої по АДРЕСА_1 , оскільки набута нею спільно з ОСОБА_6 за час їх шлюбу.

Однак, вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували належність спадкового майна спадкодавцеві, так як садиба була зареєстрована лише за одним із подружжя ОСОБА_6 .

Також місцевим судом було встановлено, що ОСОБА_6 до шлюбу з ОСОБА_7 був одружений у першому шлюбі з ОСОБА_9 , з якою розлучився 18 липня 1977 року (т. 1 а.с. 79). У даному шлюбі вони мали 3-х спільних дітей: доньку ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_10 ), відповідача по справі (т. 1 а.с. 57-58) та синів: ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

У другому шлюбі ОСОБА_6 взяв дружину ОСОБА_7 з трьома нерідними дітьми: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також у них народилася спільна донька ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_10 ), позивач по справі (т. 1 а.с. 12 - 13).

Отже, судом першої інстанції було встановлено, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 була його дружина ОСОБА_7 , яка пережила чоловіка, але невдовзі померла та діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

В свою чергу ОСОБА_7 за життя відмовилася від прийняття своєї частки у спадщині чоловіка на корить доньки ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 136), а ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відмовилися на користь своєї рідної сестри - ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 138 - 139).

Позивач та відповідач прийняли спадщину батька згідно заяв (т. 1 а.с. 135, 137).

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_7 є ОСОБА_1 та діти померлої від першого шлюбу донька ОСОБА_3 , яка відмовилася від належної їй частки у спадщині матері на користь позивача (т. 1 а.с. 147), сини: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які з заявами про прийняття спадщини у визначений законом строк до нотаріуса не зверталися.

Позивач прийняла спадщину матері згідно заяви (т. 1 а.с. 146).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, враховуючи положення ч. 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-XII та встановивши, що позивач не змогла реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину, внаслідок відсутності правовстановлюючих документів, прийшов до висновку, що необхідно встановити факт, який має юридичне значення та визначаючи частку майна, яка належала ОСОБА_7 у спільному сумісному майні подружжя (1/2 частина), місцевий суд виходив з положень ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України, згідно яких частки майна дружини та чоловіка (співвласників) є рівними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на слідуюче.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач, маючи право на спадщину матері, у визначеному законом порядку звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та за видачею їй свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, однак у цьому їй було відмовлено, в зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують належність спадкодавцеві спадкового майна (1/2 частини садиби по АДРЕСА_1 ).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції учасниками справи не заперечувався той факт, що садиба була документально оформлена та зареєстрована лише за ОСОБА_6 і, як вказала ОСОБА_1 , відсутність правовстановлюючих документів на ім`я ОСОБА_7 пов`язано саме з цим фактом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Маловисторопської сільської ради Лебединського району Сумської області № 12 від 20.02.2008 року за ОСОБА_6 визнано право власності на господарство, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 16).

21 квітня 2008 року він отримав свідоцтво про право власності на дане нерухоме майно (т. 1 а.с. 14), до складу якого увійшли: житловий будинок під літ. «А», загальною площею - 47,0 кв.м, житловою площею - 21,8 кв.м, сарай під літ. «Б»; літня кухня під літ. «В»; гараж під літ «Г»; вбиральня під літ. «Д»; погріб під літ. «п/г» та огорожа під № 1-2.

Того ж дня було прийнято рішення про державну реєстрацію будинку з надвірними будівлями, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 15).

Земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2296 га, кадастровий № :01:001:1265, що розташована за вказаною адресою, належала ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ № 745518, зареєстрованого 03.12.2009 року за № 90 (т. 1 а.с. 20).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_6 набув право власності на зазначене майно з отриманням відповідних правовстановлюючих документів на нього та після проведення державної реєстрації права власності у 2008 та 2009 р.р. На той час він перебував у шлюбі з ОСОБА_7 і місцевим судом не було встановлено, що між ними укладалися які-небуть договори щодо перерозподілу даного майна, про визнання його особистим майном ОСОБА_6 , тощо, а тому за законом дана садиба визнається об`єктом їх права спільної сумісної власності.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що факт набуття будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за час їх шлюбу, підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, наявними в матеріалах справи, про які суд першої інстанції зазначив у своєму рішенні, а також вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи, яка була надана КП «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради» для огляду в судовому засіданні місцевого суду, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_2 на те, що спірне домоволодіння ОСОБА_6 успадкував після смерті ОСОБА_13 , ґрунтується на припущеннях останньої і належними доказами не підтвержується.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про неналежну оцінку досліджених у місцевому суді доказів висновків суду по суті спору не змінює, оскільки суд апеляційної інстанцій не наділений процесуальними повноваженнями щодо переоцінки зібраних у справі доказів.

Інші доводи апеляційної скарги перевірені судом першої інстанції та спростовані в установленому процесуальним законом порядку, тому відхиляються апеляційним судом.

Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 05 березня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 08 червня 2021 року.

Головуючий: В.І. Криворотенко

Судді: О.І. Собина

С.С. Ткачук