Номер провадження: 22-ц/813/1884/21
Номер справи місцевого суду: 495/9894/18
Головуючий у першій інстанції Заверюха В. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її адвоката Стоянова М.М.,

адвоката відповідача АБ «Південний» - Пахомова І.Ю.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» про визнання договору банківського вкладу укладеним та дійсним, стягнення суми банківських вкладів, відсотків, пені та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

24 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» ( - далі ПАТ АБ «Південний», в якому просила:

- визнання договір банківського строкового вкладу №10299/1005 підписаний між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Південний» 08 червня 2015 року укладеним та дійсним з 08 червня 2015 року;

- стягнути з ПАТ АБ «Південний», на користь ОСОБА_1 суми банківських вкладів в розмірі 443 978,00 доларів США;

- стягнути з ПАТ АБ «Південний», на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 155 188,03 доларів США в якості несплачених відсотків за договором банківського строкового вкладу №10299/1005 від 08 червня 2015 року;

- стягнути з ПАТ АБ «Південний», на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 17 062 074,50 доларів США в якості пені за договором банківського строкового вкладу №10299/1005 від 08 червня 2015 року;

- стягнути з ПАТ АБ «Південний», на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.; - стягнути з ПАТ АБ «Південний», на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у вересні 2014 року з Банку «Київська Русь» на рахунок № НОМЕР_1 в Акціонерному банку «Південний» двома частинами надійшло 243 978,00 доларів США, власних коштів позивача ОСОБА_1 , а саме: 09 вересня 2014 року - 100 000,00 доларів США та 11 вересня 2014 року - 143 978,00 доларів США. Вказане підтверджується випискою з рахунку № НОМЕР_1 , а також листом з ПАТ «Банк «Київська Русь» від 24 листопада 2016 року вих. №5943/12. За умовами договору зазначені кошти повинні були знаходитись на вказаному рахунку, оскільки розпоряджатися ОСОБА_1 ними не планувала, третім особам доручень та повноважень на розпорядження вказаними коштами не надавала. В той же період з Банку «Київська Русь» на рахунок в Акціонерному банку «Південний» були перераховані грошові кошти чоловіка позивача, ОСОБА_2 , що також підтверджується платіжними дорученнями та листом з ПАТ «Банк «Київська Русь» від 24 листопада 2016 року вих. №5942/12. В червні 2015 року ОСОБА_2 дав вказівку керівнику відділення ПАТ АБ «Південний» перерахувати на рахунок ОСОБА_1 200 000 доларів США. Через декілька днів керівник відділення ОСОБА_3 повідомила про те, що кошти були перераховані на рахунок позивача. В подальшому позивач та її чоловік ОСОБА_2 повідомили співробітникам ПАТ АБ «Південний» про те, що всі кошти бажають зарахувати на депозитні рахунки кожного. В червні 2015 року у відділенні ПАТ АБ «Південний» було складено та підписано позивачем депозитний договір №10299/1005 від 08 червня 2015 року. Відповідно до умов депозитного договору на розрахунковому рахунку № НОМЕР_2 розміщувалось 443 978,00 доларів США та нараховувалась відсоткова ставка в розмірі 10% річних. Депозитний договір укладався строком на 1 рік. В січні 2016 року чоловік позивача помер. Незадовго до його смерті ОСОБА_1 звернулась до ПАТ АБ «Південний» з метою отримати кошти, необхідні для лікування її чоловіка, однак у відділенні ПАТ АБ «Південний» позивачу повідомили, що не можуть наразі видати кошти, жодних не те причин не повідомили. 13 січня 2016 року раптово помирає начальник відділення ПАТ АБ «Південний» ОСОБА_4 лютому 2016 року ОСОБА_1 стає відомо про факт того, що належні їй грошові кошти відсутні на вказаному депозитному рахунку (чи то на будь-яких інших рахунках). Крім того, позивачу стає відомо про інциденти з іншими клієнтами ПАТ АБ «Південний», серед яких у тому числі було зазначено і прізвище позивача. На звернення позивача про повідомлення щодо залишку коштів на вказаному рахунку, ПАТ АБ «Південний» повідомив, що залишок коштів складає 8,00 доларів США та надав виписки за всіма рахунками. Ознайомившись з виписками ОСОБА_1 стало відомо, що без її відома, кошти в розмірі 243 978,00 доларів США було знято або перераховано на рахунки невідомих позивачу осіб у наступний спосіб:

10 вересня 2014 року 60 000,00 доларів США конвертовані в гривню, за курсом 12,8 внаслідок чого кошти в розмірі 768 000,00 гривень перераховані на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_3 в Акціонерному банку «Південний»;

11 вересня 2014 року 25 000,00 доларів США конвертовані в гривню, за курсом 12,8 внаслідок чого кошти в розмірі 322 500,00 гривень перераховані на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_3 в Акціонерному банку «Південний»;

12 вересня 2014 року 40 000,00 доларів США конвертовані в гривню, за курсом 12,8 внаслідок чого кошти в розмірі 516 000,00 гривень перераховані на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_3 в Акціонерному банку «Південний»;

18 вересня 2014 року 70 000,00 доларів США конвертовані в гривню, за курсом 13,5 внаслідок чого кошти в розмірі 945 000,00 гривень перераховані на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_3 в Акціонерному банку «Південний»;

22 вересня 2014 року 48 000,00 доларів США конвертовані в гривню, за курсом 13,5 внаслідок чого кошти в розмірі 677 000,00 гривень перераховані на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_3 в Акціонерному банку «Південний»;

22 вересня 2014 року 970,00 доларів США знято готівкою через касу Акціонерного банку «Південний». Загалом внаслідок конвертації на рахунок № НОМЕР_3 в ПАТ АБ «Південний» надійшло 3 199 505,30 гривень. У подальшому зазначені кошти в розмірі 3 199 505,30 гривень були перераховані працівниками АБ «Південний» на користь фізичних осіб або зняті готівкою через касу Акціонерного банку «Південний» в наступному порядку:

10 вересня 2014 року - 150 000,00 грн. знято готівкою через касу Акціонерного банку «Південний»;

10 вересня 2014 року 130 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

10 вересня 2014 року 125 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

10 вересня 2014 року 140 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

10 вересня 2014 року 100 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

10 вересня 2014 року 123 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

11 вересня 2014 року 150 000,00 грн. знято готівкою через касу АБ «Південний»;

11 вересня 2014 року 150 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

11 вересня 2014 року 22 500,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

12 вересня 2014 року 150 000,00 грн. знято готівкою через касу АБ «Південний»;

12 вересня 2014 року 150 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

12 вересня 2014 року 150 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

12 вересня 2014 року 66 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

18 вересня 2014 року 144 000,00 грн. знято готівкою через касу Акціонерного банку «Південний»;

18 вересня 2014 року 150 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

18 вересня 2014 року 150 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

18 вересня 2014 року 150 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

18 вересня 2014 року 75 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

18 вересня 2014 року 150 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

18 вересня 2014 року 150 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

18 вересня 2014 року 92 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

18 вересня 2014 року 5 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

22 вересня 2014 року 150 000,00 грн. знято готівкою через касу Акціонерного банку «Південний»;

22 вересня 2014 року 132 806,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

22 вересня 2014 року 150 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

22 вересня 2014 року 150 000,00 грн. перераховано на користь фізичної особи;

22 вересня 2014 року 94 194,00 грн. знято готівкою через касу Акціонерного банку «Південний».

Куди зникли 200 000 доларів США, які були перераховані з рахунку чоловіка позивача та складали загальну суму депозиту в розмірі 443 978,00 доларів США ОСОБА_1 не відомо та представники ПАТ АБ «Південний» пояснити не можуть. На вимогу ОСОБА_1 пояснити ситуацію, що склалася, ПАТ АБ «Південний» повідомив, що з цього приводу банк звернувся до правоохоронних органів, які надають оцінку, вказаним фактам і у зв`язку з цим Приморським відділом поліції в м. Одесі ГУ НП в Одеській області 20 січня 2016 року зареєстровано кримінальне провадження №0000598, по якому проводиться досудове розслідування. Неодноразові звернення ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Південний» позитивних результатів не принесли. Крім того, наприкінці вересня 2018 року позивач отримала відповідь від ПАТ АБ «Південний» (вих.№14-38942БТ від 05.07.2018 року), з якої вбачається, що між АБ «Південний» та нею не укладались договір банківського вкладу №1242010 від 03 жовтня 2014 року та договір банківського вкладу №10299/1005 від 08 червня 2015 року, у зв`язку з чим Банк не може повідомити про залишок на вкладному рахунку № НОМЕР_2 , оскільки такий рахунок в Акціонерному банку «Південний» не відкривався. Крім того, в повідомленні зазначено наступне: «На ряду з цим, повідомляємо залишок коштів на рахунках, які відкривались та обліковуються в банку, зокрема, станом на дату підписання цієї заяви, повідомляємо що: залишок коштів на рахунку № НОМЕР_4 , складає 1 787,31 доларів США; залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 складає 8,00 доларів США. Роздруковані виписки за вказаними рахунками можуть бути надані після попередньої оплати їх виготовлення, згідно тарифів Банку. Стосовно вимоги про повернення коштів за договором банківського строкового вкладу №10299/1005 від 08.06.2015 року враховуючи те, що договір банківського вкладу №10299/1005 від 08.06.2015 року Акціонерним банком «Південний» ніколи не укладався, не можуть повернути кошти, які Банком отримані не були. В разі, якщо підстави невиплати неотриманих Банком коштів на Вашу думку є необґрунтованими, чинним законодавством передбачені шляхи вирішення таких питань, які Ви маєте змогу використати». В жовтні 2018 року ОСОБА_1 разом з представником звернулись до головного відділення Банку з письмовим запитом про стан всіх її рахунків. З метою з`ясування переліку рахунків позивач звернулась до менеджера Банку з проханням повідомити про всі рахунки. Після перегляду системи, менеджер повідомила, що ОСОБА_1 взагалі не є клієнтом цього Банку та в неї відсутні будь-які рахунки. Після такої інформації сплачувати за будь-які виписки грошові кошти в касі Банку не було сенсу, однак письмовий запит про раніше відомі відкриті рахунки ОСОБА_1 подала до приймальні Банку. До теперішнього часу будь-яка відповідь її не надходила. При неодноразовому зверненні до відповідача надати відповідь про стан рахунків, повідомлено, що відповідь направлено поштою, однак доказів направлення надано не було, відповідь поштою досі не надходила. Таким чином, Банк своїми діями порушив вимоги законодавства, внаслідок чого були порушені права позивача, фактично ПАТ АБ «Південний» позбавляє ОСОБА_1 можливості користуватися коштами, які належать останній, а недобросовісна поведінка ПАТ АБ «Південний» призводить до грубого порушення прав позивача ще й як споживача банківських послуг. Законодавець вказує на обов`язок банку повернути безпідставно списані грошові кошти та відшкодувати збитки, збитком є ніщо інше (в значенні ст. 23 ЦК України), ніж грошові кошти, що були списані безпідставно. Списуючи грошові кошти з рахунку ОСОБА_1 банк фактично позбавив позивача права безперешкодно розпоряджатися цими коштами, гарантованого ч. 3 ст. 1060, ч. 3 ст. 1066 ЦК України. Таким чином, внаслідок незаконних дій ПАТ АБ «Південний» з рахунків позивача було безпідставно списано кошти в розмірі 443 978,00 доларів США, що є грубим порушенням прав позивача та стало підставою для її звернення з цим позовом до суду. Безпідставне списання грошових коштів також призвело до відсутності нарахування та сплати відсотків за користування коштами. Відповідно до п. 1.3 договору банківського вкладу, ПАТ АБ «Південний» за користування коштами сплачує вкладнику 10% річних. Отже, відповідно до розрахунку №1 станом на 10 грудня 2018 року сума несплачених відсотків складає 155 818,03 доларів США. Крім того, позивач вважає, що має всі підставі для стягнення з ПАТ АБ «Південний» пені в розмірі 3% за кожен день прострочення відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Отже відповідно до наданого розрахунку сума пені, що підлягає стягненню з ПАТ АБ «Південний» дорівнює 17 062 074,50 доларів США. Крім того, всі тривалі поневіряння призвели до значних душевних хвилювань. ОСОБА_1 змушена тривалий час доводити взагалі існування будь-яких грошових коштів на її рахунках в ПАТ АБ «Південний», регулярно спілкуватись з правоохоронними органами в межах кримінального провадження, все це підтверджується чисельними листами та відповідями правоохоронних органів та контролюючих організацій. Відповідач фактично позбавляє позивача засобів до існування, так як ці кошти, це єдині активи, що належать ОСОБА_1 і за рахунок яких остання має змогу забезпечувати собі щоденне життя. За таких обставин позивач оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень, які має сплатити ПАТ АБ «Південний» за неправомірні дії по відношенню до неї та її рахунків та небажання знаходити хоч будь-який прийнятний для позивача компроміс у даній ситуації. Позивач при зверненні до суду звільнена від сплати судового збору, однак, позивач сплатила гонорар за надання правової допомоги в розмірі 56 000 грн., також витрати позивача полягатимуть в сплаті транспортних витрат при відвідуванні суду для участі в судових засіданнях та інших необхідних діях для розгляду даної справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача, адвокат Гофійчук Сергій Дмитрович вимоги позову підтримали в повному обсязі посилаючись на обставини, які зазначені у позові, який просили задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача, ПАТ АБ «Піденний», адвокат Пахомов Ігор Юрійович, позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, зазначивши, що викладені у позові обставини не відповідають дійсності, вимоги позивача обґрунтовуються неналежними та недопустимими доказами. Відповідач надав суду відзив, в якому зазначив, що поточний рахунок № НОМЕР_1 , який позивач зазначає у своїй позовній заяві у якості доказу для встановлення факту внесення грошових коштів на вкладний рахунок № НОМЕР_2 відкривався відповідачем позивачеві на підставі договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування поточного рахунку фізичної особи від 13 червня 2003 року. Будь-якого зв`язку даного договору із спірним договором депозиту, а також будь-якого зв`язку поточного рахунку № НОМЕР_1 із вкладним рахунком № НОМЕР_2 не має, оскільки вкладний рахунок № НОМЕР_2 відповідачем ніколи не відкривався, а з виписки по рахунку № НОМЕР_1 вбачається про відсутність будь-яких перерахувань на рахунок № НОМЕР_2 . Правовідносини, які виникли із договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування поточного рахунку № НОМЕР_1 фізичної особи від 13 червня 2003 року, стосуються відкриття на договірній основі поточного рахунку для здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Даний договір, а відповідно і правовідносини, що виникли із нього, у тому числі й будь-які спірні питання стосовно коштів, які перебували на даному поточному рахунку, жодним чином не пов`язані із спірними правовідносинами по даній справі, тобто не стосуються предмету спору та не відносяться до предмету позову, в якому матеріально правові вимоги стосуються виключно депозитного договору. Посилання позивача на перерахування у 2014 році грошових коштів на відкритий у відповідача поточний рахунок № НОМЕР_1 та укладення із відповідачем договору банківського вкладу не може свідчити внесення та знаходження на вкладному рахунку (№ НОМЕР_2 ) грошових коштів на дату укладення договору депозиту, оскільки операції із зарахування грошових коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 ніяк не пов`язані із фактом укладення договору банківського вкладу. Також, відповідач зазначив, що станом на 08 червня 2015 року, тобто на день укладення спірного договору депозиту, грошові кошти на поточному рахунку позивача № НОМЕР_1 були відсутні. Відповідач акцентував увагу суду, що підтвердженням укладення між сторонами договору банківського вкладу, окрім самого договору, є виключно наявність доказу (первинного документу у вигляді ощадної книжки, квитанції, платіжного доручення тощо) із зарахування грошових коштів на вкладний рахунок, а саме на № НОМЕР_2 . Натомість такого документу позивачем не надано, а тому відповідач просив суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , так як обставини на які посилається позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення із відповідача коштів за банківським вкладом, не підтверджені укладеним договором банківського вкладу в розумінні ст. 1059 ЦК України, п. 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами та іншими нормативно-правовими документами.

Позивач ОСОБА_1 у відповідь на відзив на позовну заяву відповідача зазначила, що ПАТ АБ "Південний" схиляє увагу суду лише до депозитного договору №10299/1005 від 08 червня 2015 року, як до предмету позову та намагається перевести розгляд справи в межах лише матеріально-правових вимог до відповідача, що стосуються невиконання умов вказаного депозитного договору. Проте предметом даного позову є не лише встановлення факту укладання депозитного договору №10299/1005 від 08 червня 2015 року та факту відкриття відповідачем вкладного рахунку та внесення грошової суми в розмірі 443 978,00 доларів США на вкладний (депозитний) рахунок позивача № НОМЕР_2 . Основним фактом, який на думку позивача не визнає відповідач є факт надходження грошових коштів з Банку «Київська Русь» на рахунок № НОМЕР_1 двома частинами 09 вересня 2014 року 100 000,00 доларів США та 11 вересня 2014 року 143 978,00 доларів США. Цей факт, на думку позивача, є основним у предметі спору.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» про визнання договору банківського вкладу укладеним та дійсним, стягнення суми банківських вкладів, відсотків, пені та моральної шкоди відмовлено в повному обсязі. Суд стягнув з ОСОБА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» грошові кошти в розмірі 55 500,00 грн. у якості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі позивача ОСОБА_1 та у відзиві адвоката Вознікової Наталії Вікторівни в інтересах відповідача, АБ «Південний», на апеляційну скаргу колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина 1 статті 1059 ЦК України).

Укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки (стаття 1064 ЦК України).

Згідно із пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ №516 від 03 грудня 2003 року (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до п.п. 1.8, 1.9, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року №492 (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки. Поточний рахунок рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать: рахунки за спеціальними режимами їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України; поточні рахунки типу "Н", що відкриваються в національній валюті офіційним представництвам і представництвам юридичних осіб - нерезидентів, які не займаються підприємницькою діяльністю на території України; поточні рахунки типу "П", що відкриваються в національній валюті постійним представництвам; інвестиційні рахунки, що відкриваються нерезидентам-інвесторам в уповноважених банках України відповідно до вимог цієї Інструкції для здійснення інвестиційної діяльності в Україні, а також для повернення іноземної інвестиції та прибутків, доходів, інших коштів, одержаних іноземним інвестором від інвестиційної діяльності в Україні.

Вкладний (депозитний) рахунок рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору. До вкладних (депозитних) рахунків також належать пенсійні депозитні рахунки, що відкриваються фізичним особам відповідно до Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" для накопичення заощаджень на виплату пенсії.

Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис. Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

У договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу; сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок; строк зберігання коштів (за строковим вкладом); розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін; умови дострокового розірвання договору; інші умови за погодженням сторін.

Згідно із пунктом 2.9 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ №174 від 01 червня 2011 року (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в після операційний час час виконання операції або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Судом першої інстанції встановлено, що, враховуючи зміст заявлених позовних вимог, необхідно встановити факт укладення договору банківського строкового вкладу №10299/1005 від 08 червня 2015 року, факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 443 978.81 доларів США (факт внесення позивачем грошових коштів на депозитний рахунок), факт відкриття відповідачем депозитного рахунку № НОМЕР_2 , факт дотримання законодавчо визначених вимог при укладанні договору банківського строкового вкладу.

Позивач ОСОБА_1 , обґрунтовуючи заявлений позов, посилалась, що у вересні 2014 року з Банку «Київська Русь» на поточний рахунок № НОМЕР_1 в Публічному акціонерному товариству Акціонерний банк "Південний" двома частинами надійшло 243 978,00 доларів США (09 вересня 2014 року 100 000,00 доларів США та 11 вересня 2014 року 143 978,00 доларів США). В той же період на поточний рахунок в ПАТ АБ "Південний" були перераховані кошти чоловіка позивача ОСОБА_2 .. У червні 2015 року ОСОБА_2 дав вказівку керівнику відділення ПАТ АБ "Південний" перерахувати на рахунок ОСОБА_1 200 000.00 доларів США. В подальшому у відділенні відповідача було складено та підписано депозитний договір №10299/1005 від 08 червня 2015 року. Відповідно до його умов на розрахунковому рахунку № НОМЕР_2 розміщувалось 443 978,00 доларів США та нараховувалась відсоткова ставка в розмірі 10 % річних строком на один рік. В січні 2016 року чоловік позивача помер. Незадовго до його смерті ОСОБА_1 звернулась до відповідача з метою отримання коштів необхідних для лікування її чоловіка. Однак позивачу було повідомлено, що не можуть видати кошти, а вже у лютому 2016 року їй стало відомо про відсутність на вказаному депозитному рахунку (чи то на будь-яких інших рахунках) її грошових коштів. Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив вимоги законодавства, зокрема ст. ст. 526, 1058, 1059, 1066, 1068, 1071, 1073, 1074 ЦК України та права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Позивач ОСОБА_1 взагалі у 2018 році зверталась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою, якою просила суд стягнути з Акціонерного банку «Південний» грошові кошти у сумі 243 978,00 доларів США (т. 1, а.с. 158-161) та в подальшому заявила про відмову від позову, яка була прийнята судом (т. 1, а.с. 164-165). Тобто, обґрунтовуючи власні позовні вимоги в цій справі в частині стягнення з банку 443 978.00 доларів США, позивачка в якості складової цієї суми враховує саме грошові кошти, що було перераховано на її поточний рахунок з Банку «Київська Русь» у розмірі 243 978.00 доларів США. Однак, з процесуальної точки зору в силу приписів ст. ст. 206, 255, 256 ЦПК України, позивач втратив процесуальне право на звернення до суду з позовом в частині стягнення з Акціонерного банку «Південний», саме 243 978.00 доларів США.

З відповіді Національного Банку України щодо результатів перевірки звернення ОСОБА_1 щодо повернення депозитного вкладу, розміщеного нею у Акціонерному банку «Південний» від 22 листопада 2019 року, вбачається,

по-перше, вказаною перевіркою не підтверджена інформація заявниці, що була надана у вигляді не завіреної належним чином ксерокопії виписки по рахунку НОМЕР_1 (VIP) за період з 09 вересня 2014 року по 17 грудня 2015року, про зарахування у 2015 році на її рахунок, відкритий у банку, готівкових коштів у сумі 200 000,00 доларів США (аналогічна копія виписки міститься в матеріалах справи т. 1, а.с. 42 та була досліджена судом);

по-друге, вказаною перевіркою не підтверджено факту ні відкриття, ні закриття рахунку НОМЕР_2 , який нібито було відкрито при укладанні депозитного договору №10299/1005 від 08 червня 2015 року (копія договору міститься в матеріалах справи т. 1 а.с. 40-41 та була досліджена судом);

по-третє, вказаною перевіркою встановлено, що грошові кошти у сумі 243 978,00 доларів США, які надійшли на поточний рахунок позивачки з Банку «Київська Русь» (на рахунок НОМЕР_1 двома частинами 09.09.2014 року 100 000,00 доларів США та 11.09.2014 року 143 978,00 доларів США) було списано ще у 2014 році, а відповідно баланс за рахунком НОМЕР_1 , починаючи з 23.09.2014 року по 22.11.2019 рік складає 8 доларів та залишається незмінним (т. 4, а.с. 123-126).

Постановою слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 17 липня 2020 року кримінальне провадження №0000598, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 січня 2016 року, відносно посадових осіб Акціонерного банку «Південний», у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, у тому числі по епізоду ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутності в їх діях складу злочину, передбаченого ст. 191 КК України (т. 4, а.с. 225-232).

В межах вказаного кримінального провадження було проведено судову-економічну експертизу №20-1671/1672 від 09 липня 2020 року, яку було доручено судовому експерту Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Тимофєєнко Сергію Анатолійовичу, на вирішення якої було поставлено питання: Чи підтверджується первинними документами та даними бухгалтерського обліку банку внесення вкладником ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 451 309,20 дол. США за депозитним договором №10299/1005 від 08 червня 2015 року зі змінами та доповненнями? (т. 4, а.с. 196-224)

Висновком експерта №20-1671/1672 від 09 липня 2020 року встановлено, що за наданими на дослідження матеріалами, первинними документами та даними бухгалтерського обліку банку не підтверджується внесення ОСОБА_1 протягом періоду з 08 червня 2015 року по 20 січня 2016 року грошових коштів у сумі 451 309, 20 дол. США за депозитним договором (договором банківського строкового вкладу) №10299/1005 від 08 червня 2015 року зі змінами та доповненнями (т. 4. а.с. 224).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_1 ні разом із позовною заявою, ні разом з уточненою позовною заявою, ні при виконанні вимог ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2020 року про витребування доказів, не надала суду жодного належного та допустимого доказу факту внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника. Само існування примірника договору банківського строкового вкладу №10299/1005 від 08 червня 2015 року, не є підтвердженням дотримання письмової форми договору банківського вкладу у разі відсутності документу, підтверджуючого факт внесення грошових коштів вкладником на депозитних рахунок.

Отже, факт укладення договору банківського строкового вкладу №10299/1005 від 08 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Південний» відсутній.

Надані з боку позивача ОСОБА_1 копії виписок по рахунку НОМЕР_1 та по рахунку НОМЕР_1 (VIP) не відносяться до предмету доказування у даній справі, про що в тому числі вказував Одеській апеляційний суд, скасовуючи ухвали суду про витребування доказів та виклик свідків від 21 березня 2019 року та 03 травня 2019 року. Крім того, більш детальний аналіз банківських операцій, наведених у вказаних банківських виписках не містить жодного підтвердження про рух грошових коштів на рахунку № НОМЕР_2 .

Відсутність будь-якого документального підтвердження передачі позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 443 978.81 доларів США (факт внесення позивачем грошових коштів на депозитний рахунок) не дає змоги суду зробити висновок про існування цього факту, а відповідно до п. 2.4.1. договору банківського строкового вкладу №10299/1005 від 08 червня 2015 року банк має право у разі невнесення вкладником грошової суми в строк вказаний у п. 2.1. договір вважати не укладеним (п. 2.1. вкладник зобов`язаний внести грошові кошти в сумі, вказаній у п. 1.1. Договору в день укладання цього Договору).

Не доведено твердження ОСОБА_1 , що у червні 2015 року її чоловік ( ОСОБА_2 ) дав вказівку керівнику відділення банку перерахувати на її рахунок 200 000,00 доларів США, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази здійснення цієї банківської операції.

Сума моральних збитків, заявлених позивачем ОСОБА_1 до стягнення є безпідставною, оскільки не зазначено у чому саме полягає моральна шкода, не доведено завдання їй цієї шкоди, не обґрунтовано її розмір та не надано доказів на підтвердження розміру завданої шкоди, не надані докази протиправності дій відповідача та доказів, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями відповідача та завданою позивачу шкодою. Саме лише посилання позивача на порушення прав останньої та завдання відповідачем моральної шкоди не є підставою для задоволення цих позовних вимог, оскільки вони не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 443 978,81 дол. США на депозитний рахунок доведено належним чином, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином підстави позову, а саме, внесення нею грошових коштів у сумі 443 978,81 доларів США на депозитний рахунок при укладання спірного договору 08 червня 2015 року

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в Цивільному кодексі України, та інших нормативно-правових актах в сфері банківської діяльності, вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Аналіз вищевказаних норм права дає підстави для висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Вищезазначене в повній мірі кореспондується з висновками Верховного суду, які викладені в постанові від 03.10.2019 року по справі №127/11222/16-ц, в постанові від 14.11.2019 року по справі №752/3746/15-ц, в постанові від 19.02.2020 року по справі №201/15704/15-ц.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що, що установивши, що первинними документами та даними бухгалтерського обліку банку не підтверджується внесення ОСОБА_1 протягом періоду з 08 червня 2015 року по 20 січня 2016 року грошових коштів у сумі 451 309, 20 доларів США за депозитним договором (договором банківського строкового вкладу) №10299/1005 від 08 червня 2015 року зі змінами та доповненнями, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

За своєю юридичною природою позов це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку в судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином, що відповідачем порушено її права грошові кошти на депозитному рахунку, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення БілгородДністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 03 червня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік