ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року

м.Суми

Справа №587/2781/20

Номер провадження 22-ц/816/740/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Зарічний відділ державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 09 березня 2021 року, у складі судді Степаненка О.А., ухвалене у м. Суми,

в с т а н о в и в :

30 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку та доходів платника аліментів, необхідних та достатніх для забезпечення гармонійного розвитку неповнолітньої дитини з урахуванням мінімальної рекомендованої ставки аліментів на дитину у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не менше мінімальної гарантованої ставки аліментів на одну дитину у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, згідно вимог чинного законодавства України, які стягувати щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення неповнолітнім сином повноліття та які сплачувати на користь батька неповнолітньої дитини ОСОБА_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що після розірвання шлюбу з відповідачем син проживає з ним та перебуває на повному його утриманні, що є підставою для стягнення аліментів з матері дитини.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 09 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Зарічний відділ ДВС у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина відмовлено за його необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, просить рішення скасувати та прийняти нову постанову про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що після розірвання шлюбу та подальшого припинення фактичного проживання однією сім`єю, сторони дійшли згоди, що їх старший син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому тоді вже виповнилося 13 років, проживатиме з батьком, а молодший шестирічний син ОСОБА_4 проживатиме з матір`ю. Факт постійного проживання сина ОСОБА_5 з батьком з осені 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 не заперечувався відповідачем у суді першої інстанції та підтверджується актом проживання від 08 листопада 2019 року, висновком оцінки потреб сім`ї від 17 березня 2020 року, довідкою виконкому Садівської сільської ради від 04 грудня 2020 року. Зазначає, що протилежного відповідачем не доведено, органом опіки та піклування або судом рішення з цього питання не приймалися. Доводить, що саме він повністю утримує сина ОСОБА_5 , але при цьому змушений ще сплачувати аліменти за судовим наказом на користь колишньої дружини на утримання двох дітей. Вказує, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження проживання сина ОСОБА_5 разом з матір`ю.

Вважає недоцільним посилання у рішенні суду на відсутність правовстановлюючих документів на будинок, де проживає позивач із сином, оскільки при вирішенні питання про стягнення аліментів достатньо встановлення факту спільного проживання дитини з одним із батьків, незалежно від речових прав на житло.

Відмовивши у допиті в якості свідка неповнолітнього ОСОБА_6 , суд першої інстанції позбавив сторону позивача здобути належні докази, у зв`язку з чим син сторін самостійно подав до суду свої письмові пояснення, які мають значення для правильного вирішення спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Рішка Д.С., заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з допущеними судом процесуальними порушенням щодо територіальної підсудності справи та наявністю судового рішення судового наказу, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Вказує, що позов подано ОСОБА_1 з порушенням правил підсудності, оскільки місце його проживання зареєстровано в АДРЕСА_2 , відповідач фактично проживає у АДРЕСА_3 , а зареєстрована по АДРЕСА_2 , обидві зазначені вулиці відноситься до Зарічного району м. Суми, тому за визначеними ст. 27 ЦПК України правилами територіальної підсудності справа підлягає розгляду Зарічним районним судом м. Суми, а не Сумським районним судом м. Суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24 лютого 2006 року по 04 квітня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двоє спільних дітей синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6, 7, 8, 9).

На виконанні Зарічного відділу ДВС у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) перебуває виконавче провадження з виконання судового наказу № 591/4020/20, виданого 06 липня 2020 року Зарічним районним судом м. Суми, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів ОСОБА_1 , але не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з 01 липня 2020 року (а.с. 21).

Постановою старшого державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 03 вересня 2020 року звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 (а.с. 22).

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 листопада 2020 року, справа № 591/6749/20, відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини (а.с. 24).

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2020 року, справа № 591/4020/20, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню відмовлено (а.с. 26-27).

Комісією у складі посадових осіб Садівської сільської ради 08 листопада 2019 року складено Акт про проживання за адресою АДРЕСА_1 , згідно з яким ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 проживає у будинку за вказаною адресою (а.с. 25).

За даними висновку оцінки потреб сім`ї від 17 березня 2020 року, складеного Сумським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, ОСОБА_3 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

Відмовляючи у задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов висновку, що всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивач не довів належними та допустимими доказами факту проживання з ним неповнолітнього сина ОСОБА_5 та зазначив, що шляхом подачі такого позову ОСОБА_1 фактично мав намір переглянути судовий наказ про стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , які стягуються на користь матері дитини ОСОБА_2 .

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків з утримання неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості, той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Тобто, сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 161 СК України).

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Звертаючись з позовом про стягнення аліментів на утримання сина, позивач не надав належних та допустимих доказів проживання дитини саме з ним.

Судом встановлено, що на даний час виконується судовий наказ № 591/4020/20, виданий 06 липня 2020 року Зарічним районним судом м. Суми, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів ОСОБА_1 .

Рішення про визначення місця проживання дитини органом опіки та піклування не приймалося, судом рішення з цього питання також не ухвалювалося.

Встановивши, що ОСОБА_1 не доведено, що основне місце проживання сина ОСОБА_5 з ним, а також врахувавши те, що законом не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживають діти, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неактуальність наданих позивачем доказів у зв`язку із значним проміжком часу 1 рік, між складенням Акту про проживання за адресою: АДРЕСА_1 , від 08 листопада 2019 року, та зверненням до суду з позовом 30 грудня 2020 року.

Позивач посилався на забезпечення дітей житлом шляхом укладення між ОСОБА_1 та Державною іпотечною установою договору лізингу № ФЛ202000252 від 25 травня 2020 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_4 . За умовами п. 3.1. цього договору у зазначеній квартирі можуть бути зареєстровані та проживати лізингоодержувач та його сини: ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (а.с. 13-20). Однак, позивачем не надано доказів реєстрації фактичного місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 у вказаній квартирі та доказів проживання дитини разом з батьком у цьому житлі, тому посилання на цей договір також є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги про обмеження позивача у праві надання суду належних доказів своїх позовних вимог шляхом допиту неповнолітнього ОСОБА_6 , є безпідставними, оскільки в судовому засіданні 09 березня 2021 року представник позивача адвокат Нежевело В.В. зняла клопотання про допит сина сторін, як свідка, у зв`язку з наданням ним особистих письмових пояснень (а.с. 101).

Щодо посилання у відзиві на апеляційну скаргу на порушення судом першої інстанції правил підсудності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

У ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що місце перебування адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Частиною 10 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

Із матеріалів справи вбачається, що місце проживання позивача та відповідача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 30), що знаходиться на території Зарічного району м. Суми. Однак, із Акту про проживання від 08 листопада 2019 року, складеного працівниками Садівської сільської ради, висновку оцінки потреб сім`ї від 17 березня 2020 року, наданого Сумським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, вбачається, що позивач ОСОБА_1 фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11, 25).

Отже, позов про стягнення аліментів, відповідно до положень ч. 1 ст. 28 ЦПК України, пред`явлено та розглянуто судом за місцем перебуванням позивача.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Доповнення до апеляційної скарги, подані представником позивача адвокатом Нежевело В.В. до апеляційного суду 31 травня 2021 року, тобто поза межами встановленого ч. 1 ст. 364 ЦПК України строку для їх подання, апеляційним судом до розгляду не приймаються.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 09 березня 2021 року і залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді : В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук