Житомирський апеляційний суд
Справа №286/261/20 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С. Шевчук А.М.,

за участю секретаря Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №286/261/20 за позовом акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 08 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Гришковець А.Л. в м. Овручі,

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року акціонерне товариство «Агропросперіс Банк» (далі АТ «Агропросперіс Банк», Банк) звернулося до суду із даним позовом у якому просило визнати недійсним з моменту вчинення договір №055819 банківського вкладу фізичної особи від 05.04.2018, укладений між ПАТ «Агропросперіс Банк» та відповідачем, мотивуючи тим, що 05.04.2018 відповідач, в особі свого представника ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності від 22.11.2014, уклала із позивачем договір банківського вкладу та відкрила депозитний рахунок, на якому розмістила 197000,00 грн. Також між сторонами було укладено договір №055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 року. Крім того, ОСОБА_2 , який діяв як представник на підставі довіреностей, уклав з Банком наступні договори: на ім`я ОСОБА_3 договір №055818 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 згідно довіреності від 27.07.2016 та ОСОБА_4 - договір №055842 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 10.04.2018 згідно довіреності від 04.03.2017 року. Представник Банку зазначав, що 02.07.2018 представник відповідача ОСОБА_2 звернувся до позивача зі скаргою у якій письмово повідомив, що кошти розміщені ним за довіреностями на рахунку відповідача та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належать особисто ОСОБА_2 , а не відповідачу та іншим власникам рахунків. Даний фак означає, що ОСОБА_2 який діяв нібито в інтересах відповідача надав позивачу при укладені спірного договору неправдиві дані, ввів останнього в оману, що є підставою для визнання такого договору недійсним з моменту укладення.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 08 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ «Агропросперіс Банк» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ «Агропросперіс Банк» подало апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводі апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не оцінив принципову різницю нормативного регулювання відкриття депозитного рахунку «на ім`я іншої особи» та відкриття рахунку «на користь третьої особи» та не застосував п.10.7, 10.8 «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.04.2018 між ПАТ «Агропросперіс Банк» та ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності, було укладено договір банківського вкладу фізичної особи «Класичний» №055819, відповідно до п. 1.1. якого, Банк відкрив вкладнику рахунок для обліку строкових коштів № НОМЕР_1 , та прийняв на зберігання грошові кошти на строк 12 місяців з 05.04.2018 по 05.04.2019 року.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3 договору, розміщення коштів на рахунок відбувається шляхом переказу коштів з поточного рахунку вкладника у ПАТ «АП БАНК» на рахунок. Сума вкладу становить 197 000 гривень 00 копійок.

З дня наступного за днем розміщення коштів на рахунок клієнта банк щомісячно нараховує та сплачує на поточний рахунок вкладника проценти із розрахунку 16.5 процентів річних з врахуванням умов, викладених в пункті 4.2 договору ( п.1.4 договору).

Відповідно до п.1.6 договору дострокове розірвання договору з ініціативи вкладника та повернення вкладникові вкладу та нарахованих процентів за вкладом на вимогу вкладника до спливу строку розміщення вкладу цим договором не передбачається.

В п.п.2.1.3, 2.1.4. договору сторони погодили, що банк має право відмовити вкладнику у здійсненні фінансової операції, у випадку встановлення, що така операція містить ознаки операції, що підлягає фінансовому моніторингу відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

При цьому, банк має право вимагати у вкладника надання відомостей і документів, які необхідні для проведення ідентифікації, а також дають змогу з`ясувати його особу, суть діяльності, фінансовий стан. У разі ненадання владником необхідних відомостей чи документів або умисного надання неправдивих відомостей про себе, банк має право відмовити вкладнику в його обслуговуванні.

Клієнт має право, зокрема, оформити довіреність на розпорядження вкладом іншою особою у порядку, згідно з чинним законодавством України (п. 2.2.3. договору).

Клієнт зобов`язаний, враховуючи вимоги законодавства України в сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, отриманих злочинним шляхом, надати банку на його письмову вимогу або без такої вимоги письмову інформацію в разі набуття вкладником статусу національного, іноземного публічного діяча, діяча, що виконує політичні функції в організаціях, особи, що діє від його імені, його близької особи або пов`язаної з ним особи (п. 2.4.5 договору).

Договір набуває чинності з дня надходження коштів на рахунок і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 6.1. договору).

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму ( вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка) грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Положеннями ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час виникнення правовідносин) передбачено, що банкам забороняється: відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки; встановлювати кореспондентські відносини з банками-оболонками, а також з банками та іншими фінансовими установами - нерезидентами, що підтримують кореспондентські відносини з банками-оболонками; вступати в договірні відносини (проводити валютно-обмінні фінансові операції, фінансові операції з банківськими металами, з готівкою (готівковими коштами) з клієнтами - юридичними чи фізичними особами: у разі коли виникає сумнів стосовно того, що особа виступає не від власного імені; яких включено до переліку осіб, пов`язаних із здійсненням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції; в інших випадках, встановлених законом.

Банк має право витребувати, а клієнт (особа, представник клієнта) зобов`язаний надати документи і відомості необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребовує банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Згідно ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» банки є суб`єктами первинного фінансового мініторінгу, який є сукупністю заходів, які здійснюються суб`єктами фінансового моніторингу у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, що включають проведення державного фінансового моніторингу та первинного фінансового моніторингу (стаття 1 цього закону).

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» ідентифікація та верифікація клієнта здійснюється у разі виникнення підозри та у разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації про клієнта. У цьому разу суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний провести поглиблену перевірку клієнта.

Згідно з частинами 18 та 19 статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» у разі якщо клієнт (особа) діє як представник іншої особи чи від імені або в інтересах іншої особи, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний згідно з вимогами цієї статті та положеннями інших законів, що регулюють процедуру ідентифікації, ідентифікувати також особу, від імені або за дорученням якої проводиться фінансова операція, а також встановити вигодоодержувача. У разі якщо особа діє як представник клієнта, суб`єкт первинного фінансового моніторингу повинен перевірити на підставі офіційних документів наявність у цієї особи відповідних повноважень, а також здійснити ідентифікацію та верифікацію такої особи.

Згідно зі ст.10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі, коли здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта (у тому числі встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені.

Підпунктом 4.4 пункту 2 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого Постановою правління Національного Банку України № 417 від 26 червня 2015 року, визначено порядок та процедури, перелік документів, які повинен розробити банк задля виконання положень цього Закону.

Пунктом 17 Положення передбачено, що банк зобов`язаний розробити та затвердити такі окремі внутрішні документи з питань фінансового моніторингу, що мають оновлюватися з урахуванням змін до законодавства України та подій, що можуть вплинути на ризики легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму:

1) Правила фінансового моніторингу банку;

2) Програму ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів банку;

3) Програму(и) здійснення фінансового моніторингу за напрямами діяльності банку в процесі обслуговування клієнтів [розрахункових, касових операцій, вкладних (депозитних) операцій, валютних операцій, операцій з цінними паперами, кредитних операцій тощо].

4) Програму управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу;

5) Програму навчання та підвищення кваліфікації працівників банку.

При цьому пунктом 23 цього положення, у редакції діючій на час припинення договору передбачено, що програма ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів банку має містити серед іншого порядок проведення заходів та обсяг додаткової інформації, необхідної для поглибленої перевірки клієнта (представника клієнта), у тому числі щодо його кінцевого бенефіціарного власника (контролера), якщо: виникли сумніви щодо достовірності чи повноти наданої ним інформації.

Відповідно до підпункту 1 пункту 44 Положення банк зобов`язаний здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнтів/осіб (представника клієнта) у випадках, передбачених статтею 64 Закону про банки.

Отже, банк у випадку сумнівів щодо достовірності чи повноти наданої клієнтом або представником інформації, сумніву, що особа виступає не від власного ім`я, зобов`язаний провести ідентифікацію та верифікацію представника клієнта та особи, в інтересах якої діє цей представник, або інші заходи фінансового моніторингу. Необхідні у цьому випадку, у відповідності до розділу V Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого Постановою правління Національного Банку України № 417 від 26 червня 2015 року, у порядку установленою Програмою ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів банку, яка є внутрішнім документом банку (пункт 15 розділу ІІ Положення НБУ).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач як на правову підставу заявленого позову посилався на правила ст.230 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істоне значення.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона ( представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Частиною 1 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися на підставі довіреності.

З матеріалів справи вбачається, що договір банківського вкладу фізичної особи «Класичний» №055819 був укладений, 05.04.2018 між ПАТ «Агропросперіс Банк» та ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_5 , 05.04.2018 до відкриття рахунку на ім`я ОСОБА_6 заповнив «Опитувальник клієнта» в якому вказав персональні дані клієнта та джерело походження коштів, а саме - власні заощадження відповідача.

Із копія скарги №1 ОСОБА_2 на ім`я голови Правління ПАТ «Агропросперіс Банк» вбачається, що він повідомляє про належність коштів на рахунках, відкритим ним за довіреностями, особисто йому, а не власникам рахунків.

Вказана скарга стала підставою для прийняття рішення АТ «Агропросперіс Банк» в липні 2018 року про дострокове розірвання зазначеного договору, на підставі ч. 1 ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів одержаних злочинним шляхом фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», про що листами від 09.07.2018 було повідомлено відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.02.2019 у справі №761/33170/18, яке постановою Київського апеляційного суду від 30.10.2019 залишено без змін, позов ОСОБА_6 було задоволено. Суд визнав дії АТ «Агропросперіс Банк» щодо розірвання договору № 055819 банківського вкладу фізичної особи "Класичний" від 05.04.2018, розірвання договору №055819 банківського рахунку фізичної особи від 05.04.2018 та закриття рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_6 - неправомірними. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Ухвалюючи судове рішення, суд виходив з того, що дії АТ «Агропросперіс Банк» не відповідають вимогам Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", Закону України «Про банки і банківську діяльність», а відтак порушене право ОСОБА_6 підлягає відновленню.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача підтвердив, що джерело коштів, які були внесені на депозитний рахунок ОСОБА_6 після надходження скарги від ОСОБА_5 не перевірялося та не встановлювалося, до правоохоронних органів позивач не звертався.

Сам по собі факт зазначення ОСОБА_2 в скарзі на ім`я голови Правління ПАТ «Агропросперіс Банк» про те, що на відкритому в банку рахунку на ім`я ОСОБА_1 , він розмістив свої особисті кошти, а не кошти відповідача, не підтверджують обставин, викладних в позовній заяві з врахуванням всіх доказів про справі, зокрема п.п. 1.2, 1.3 договору, за якими розміщення коштів в розмірі 197 000, 00 грн на рахунок відбулося шляхом переказу коштів з поточного рахунку вкладника у ПАТ «АП БАНК» .

Таким чином, належні, достовірні та допустимі докази, які б підтверджували факт належності коштів саме ОСОБА_5 , тобто факт обману, відсутні та суду не надані.

Положеннями ч.6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене та враховуючи те, що позивач не довів належними та допустими доказами, що при укладені спірного договору він діяв під впливом обману з боку відповідача, що відповідач якимось чином намагався ввести його в оману, тобто, що формування волі потерпілого відбувалося не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій відповідача, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до вимог статті 230 ЦК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 08 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 17 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді