П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/4015/20

Провадження № 22-ц/4815/1018/21

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Красовський О.О.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

о 12 год. 19 хв. 31.03.2021 у м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 09.04.2021

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма "Камаз-Транс-Сервіс";

відповідач ОСОБА_1 ;

представники учасників справи:

позивача адвокат Опанасюк Андрій Олександрович;

відповідача ОСОБА_2 ;

за участі: представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 31 березня 2021 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункової фірми "Камаз-Транс-Сервіс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункової фірми "Камаз-Транс-Сервіс" про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року в суд звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма "Камаз-Транс-Сервіс" (далі ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс" або підприємство) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Вимоги мотивувалися тим, що 09 листопада 2018 року між сторонами укладено договір про надання консультаційних послуг, за умовами якого позивач, як виконавець, зобов`язався за рахунок коштів замовника надати консультаційні послуги з підвищення кваліфікації ОСОБА_1 , як водія-експедитора для здійснення міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом. 12 лютого 2019 року ними підписано акт здачі-приймання, яким погоджено, що виконавцем надані, а замовником отримані консультаційні послуги з підвищення його кваліфікації, як водія-експедитора, для здійснення міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом. Підписуючи даний акт, сторони відповідно до умов договору визначили вартість наданих позивачем послуг у 16 000 гривень, на виконання чого 09 листопада 2018 року ОСОБА_1 внесено до каси підприємства 500 гривень. Тому ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс" просить решту заборгованості у розмірі 15 500 гривень стягнути на його користь із відповідача.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 подав зустрічний позов, який ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2020 року прийнято до спільного розгляду і об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Відповідачем зазначалося, що при укладенні договору про надання консультаційних послуг від 09 листопада 2018 року він не був обізнаний із статутом, наявністю ліцензії, кваліфікованості ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс", адже не володів знаннями для визначення цих обставин, а тому був уведений в оману при укладенні оспорюваного правочину. Тому вважав, що оскільки відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 234 ЦК України основними ознаками фіктивного договору є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину, тому укладений між сторонами договір про надання консультаційних послуг від 09 листопада 2018 року є недійсним.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 31 березня 2021 року позов ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс" задоволено і стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивача 15 500 гривень заборгованості за договором від 09 листопада 2018 року та 2 102 гривень судового збору.

ОСОБА_1 відмовлено в зустрічному позові до ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс" про визнання недійсним договору.

У поданій апеляційній скарзі відповідач покликається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, які полягали у неправильному застосуванні норм матеріального права і порушенні норм процесуального права, що відобразилося у неналежному дослідженні доказів у справі.

На її обґрунтування зазначалося про помилкове врахування судом фіскального чека №0006 від 11 березня 2019 року про оплату заявником 500 гривень в рахунок виконання умов оспорюваного договору як об`єктивного і допустимого доказу у справі. Вважає, що належним доказом кваліфікації посадових осіб ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс" є свідоцтва та сертифікати, що долучені до відзиву. Однак ці сертифікати свідчать лише про підвищення кваліфікації осіб, яким вони видані, і відповідно до п. 5 Порядку підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №487 від 20 травня 2009 року, жодним чином не надають підприємству права здійснювати навчання третіх осіб. При цьому позивач не має будь-якого дозволу для здійснення діяльності щодо підвищення кваліфікації водіїв, що підтверджено листом Головного сервісу центру МВС №31/1624аз від 16 грудня 2020 року.

Заявник звертає увагу, що за положеннями ухвали Вищого адміністративного суду України у справі №826/13764/15 від 18 травня 2017 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду у справі №520/1562/19 від 23 жовтня 2019 року статут підприємства може передбачати невиключний перелік видів діяльності. Тому для законності здійснення діяльності й отримання ліцензії важливим джерелом інформації щодо переліку видів діяльності є не дані статуту, а винесені у Єдиний державний реєстр відомості.

Не враховано також і доводи про доцільність застосування ст. 201 КЗпП України, де вказується про організацію роботодавцем індивідуального, бригадного, курсового тощо виробничого навчання за рахунок підприємства, установи, організації. Професійне навчання працівників встановлене і нормами ч.ч. 1, 6 ст. 6 Закону України "Про професійний розвиток працівників".

Отже, до застосування підлягали наведені норми права, оскільки відповідача працевлаштовано за відповідним трудовим договором, а його навчання повинно було б здійснюватися на підставі Кодексу законів про працю України і в рамках трудових відносин. При цьому роботодавець фактично не може проводити навчання свого працівника на платній основі через те, що такі витрати має нести саме підприємство.

З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановивши нове про відмову у первісному позові та задоволенні зустрічного позову, яким визнати недійсним з огляду на його фіктивність і вчинення без відповідного дозволу (ліцензії) договір про надання консультаційних послуг від 09 листопада 2018 року.

У поданому відзиві позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити. При цьому посилався на те, що статутом підприємства передбачено як один із видів діяльності "Надання консультаційних, сервісних, маркетингових, представницьких, економічних, комерційних та інших послуг, у т.ч. послуг з пошуку партнерів для утворення сумісної діяльності, створюванню проектів структури підприємств та організацій у нових умовах хазяйнування, по розробці експертних та імпортних програм виходу на зовнішній ринок, проведення консультацій і надання послуг із впровадження конкретних комерційних проектів на внутрішній ринок". Заперечуючи проти доводів скарги щодо можливості здійснення види діяльності, що не зазначені в Єдиному державному реєстрі, ТОВ "Камаз-Трасн-Сервіс" вказує на положення ст. 19 ГК України, ст. 91 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності". Тому вважає, що підприємство має змогу здійснювати будь-який вид діяльності, що не заборонений законом, і на здійснення якого не слід отримувати ліцензію незалежно від того, чи внесено інформацію про нього (код діяльності за КВЕД) до Єдиного державного реєстру.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки ОСОБА_1 , визнавши свої зобов`язання шляхом сплати 500 гривень, не повернув решти заборгованості у розмірі 15 500 гривень, чим порушив умови договору про надання консультаційних послуг від 09 листопада 2018 року. З огляду на це позов було задоволено і стягнуто з відповідача на користь підприємства вказану суму.

З приводу зустрічного позову, то суд урахував відсутність об`єктивних і переконливих доказів про наявність підстав для визнання недійсним договору про надання консультаційних послуг від 09 листопада 2018 року з міркувань його фіктивності через уведення відповідача в оману.

Як з`ясовано судом, 09 листопада 2018 року на підставі наказу №100 від 08 листопада 2018 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу до ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс".

Тоді ж між сторонами укладено договір про надання консультаційних послуг, за умовами якого виконавець, яким виступив роботодавець, зобов`язався за рахунок коштів замовника надати йому консультаційні послуги з підвищення кваліфікації, як водія-експедитора для здійснення міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом (пункт 1.1.). З положень пунктів 2.1., 2.2., 3.1.-3.2, 4.2., 4.3. оспорюваного договору вбачається, що обов`язком виконавця є надання замовнику послугу на рівні знань, здобутих за період своєї діяльності при здійсненні міжнародних перевезень автомобільним транспортом. ОСОБА_1 зобов`язався за закінченням надання послуг підписати акт виконаних робіт та провести оплату послуг у розмірах та у строки, що встановлені даним правочином. Строк надання послуг визначено у три місяці з дня підписання договору. Загальна вартість послуг склала 16 000 гривень з податком на додану вартість. Замовник розпочинає оплачувати послуги, надані виконавцем, з дня підписання акту здачі-приймання наданих робіт. Передбачено можливість оплати замовником наданих послуг з відстроченням. Розмір щомісячної суми платежу повинен бути не менше 500 гривень.

В подальшому, 12 лютого 2019 року, сторонами підписано акт здачі-приймання наданих послуг, за яким виконавцем надано, а замовником отримано консультаційні послуги з підвищення його кваліфікації, як водія-експедитора для здійснення міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом. При цьому ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс" та відповідачем погоджено вартість наданих позивачем послуг, що склала 16 000 гривень.

На виконання договірних зобов`язань ОСОБА_1 11 березня 2019 року внесено до каси підприємства 500 гривень, про що свідчить фіскальний чек №0006 від того ж числа та оборотно-сальдова відомість по рахунку 3612 "Розрахунки з вітчизняними покупцями та замовниками" за період з 12 лютого 2019 року по 31 липня 2020 року.

Вважаючи, що його суб`єктивне право на оплату наданих послуг порушене відповідачем через невиконання договірних зобов`язань, а саме несплату решти грошових коштів у розмірі 15 500 гривень (16 000 гривень 500 гривень), у жовтні 2020 року в суд звернулося ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс" з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у зазначеному розмірі.

На заперечення проти первісного позову відповідачем у грудні 2020 року подано зустрічний позов про визнання недійсним договору про надання консультаційних послуг від 09 листопада 2018 року.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального пава, на застосуванні яких наполягало ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс", суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив первісний позов та залишив без задоволення зустрічний позов.

Згідно зі ст.ст. 901, 903, 905 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або для здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу у розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.ст. 11, 202, 204, 509, 526, 599 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов`язанням є правовідношення, в яком одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Норми статей 227, 234 ЦК України вказують, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибне врахування судом копії фіскального чека №0006 від 11 березня 2019 року про оплату 500 гривень в рахунок виконання умов оспорюваного договору, то з ними погодитися не можна.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1.) письмовими, речовими і електронними доказами; 2.) висновками експертів; 3.) показаннями свідків.

Оскільки зазначений фіскальний чек у сукупності із оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 3612 "Розрахунки з вітчизняними покупцями та замовниками" за період з 12.02.2019 по 31.07.2020 є письмовими доказами, які належним і допустимим чином підтверджують факт часткового виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором про надання консультаційних послуг від 09 листопада 2018 року, тому аргументи заявника про їх неприйнятність є помилковими.

Не заслуговують на увагу і твердження автора апеляційної скарги про необхідність використання вказівок ухвали Вищого адміністративного суду України у справі №826/13764/15 від 18 травня 2017 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду у справі №520/1562/19 від 23 жовтня 2019 року. Так, національним законодавством не передбачено обов`язковості взяття до уваги обставин, встановлених іншим судом, крім випадків, передбачених ст. 82 ЦПК України щодо підстав звільнення від доказування, а також ч. 4 ст. 263 ЦПК України щодо висновків Верховного Суду, які викладені ним у своїх постановах. Між тим, судові рішення, на які посилається заявник, не обов`язковими для врахування судом апеляційної інстанції.

Оскільки оспорюваний договір є цивільно-правовим, з чим погодився і сам відповідач, зазначивши про це у зустрічному позові та покликаючись на норми Цивільного кодексу України як на підставу для визнання його недійсним, тому доводи апеляційної скарги про необхідність застосування при вирішенні справи ст. 201 КЗпП України та ч.ч. 1, 6 ст. 6 Закону України "Про професійний розвиток працівників" є необґрунтованими і колегією суддів відхиляються. Тобто судом попередньої інстанції застосовано вимоги матеріального права, які регулюють існуючі правовідносини між сторонами.

З приводу норми ст. 227 ЦК України, то її не було застосовано відповідачем при пред`явленні зустрічного позову. На неї, як на одну із правових підстав разом із положеннями ст. 234 ЦК України для заперечення проти первісного позову і задоволення вимог за зустрічним позовом, ОСОБА_1 покликався в апеляційній скарзі, чим не додержав правил диспозитивності цивільного судочинства та вийшов за межі свого позову.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З правової точки зору неспроможними є і аргументи заявника про недодержання судом норм процесуального права.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Проте будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів Федорчуком П.С. надано не було, матеріали справи не містять, а судом не було здобуто.

Не встановлено апеляційним судом підстав для застосування норми ч. 3 ст. 376 ЦПК України, де наведено повний і вичерпний перелік обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення.

Решта доводів апеляційної скарги, в т.ч. і про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, спростовуються відсутністю відповідних доказів, які повинен був подати заявник на вмотивування своїх вимог за зустрічним позовом.

Відповідно до ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, доказів щодо того, що договір про надання консультаційних послуг від 09 листопада 2018 року вчинено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, тобто він є фіктивним, ОСОБА_1 надано не було.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

В силу правил ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем і документально підтверджений судовий збір у розмірі 6 516, 20 гривень ( 2 102 гривні судового збору за пред`явлення позову + 4 414, 20 гривень судового збору за подання апеляційної скарги) підлягає стягненню з ОСОБА_1 на його користь.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 31 березня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 07.09.2021

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків