Справа № 466/103/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2021року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

з участю секретаря Шаповалової Ю.О.

справа №466/103/20; 2/466/311/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСІДА СОЛЮШН», з участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіної Ірини Георгіївни про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіної І.Г. від 26 вересня 2019року, зареєстрованого в реєстрі за №54 таким, що не підлягає виконанню, -

встановив:

01 лютого 2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Посікіра Роман Романович звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ТзОВ «ІСІДА СОЛЮШН», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіної Ірина Георгіївни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у якому просить суд ухвалити рішення яким визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіної І.Г. від 26 вересня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №54 та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 17.09.2008 року між ЗАТ «ПУМБ» (правонаступником якого є ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН»), та ОСОБА_1 укладений Кредитний Договір № 6864651. Відповідно до цього договору Позивачу надано споживчий кредит на купівлю нерухомого майна (квартири) на суму 58300 доларів США, що за курсом НБУ 485,1 1 грн. за 100 дол. США на день укладання Кредитного договору є еквівалентом 282 819,10 грн.

10.07.2019 права та обов`язки кредитора перейшли від АТ «Перший Український Міжнародний Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСІДА СОЛЮШН» на підставі Договору про відступлення права вимоги №1749/44.4-1.

Як зазначено у позовній заяві, 26.09.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіною І.Г. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №54. За даним виконавчим написом на користь ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН» стягнуто 631024.95 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 04.09.2018 складає в еквіваленті 22236.18 доларів США, з яких заборгованість за сумою кредиту 228561,36 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 04.09.2018 року складає в еквіваленті 8054,09 доларів США; заборгованість за процентами 402463,59 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 04.09.2018 року складає в еквіваленті 14182,09 доларів США.

Представник позивача вважає, що зазначений виконавчий напис було вчинено із порушенням вимог чинного законодавства, а саме: на момент вчинення виконавчого напису законодавство України не допускало такого способу позасудового врегулювання спорів, як вчинення виконавчих написів на непосвідчених нотаріально кредитних договорах; розмір заборгованості не є безспірним; в оскаржуваному Виконавчому написі не зазначено строк, за який звернено стягнення; позивача не було повідомлено про звернення з заявою про вчинення виконавчого напису; позивача не було повідомлено про відступлення права вимоги на користь ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН». Тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13.01.2020 провадження у зазначеній справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.26).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01.04.2020 заяву представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Посікіри Романа Романовича, про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСІДА СОЛЮШН» про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіної І.Г. від 26 вересня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №54 таким, що не підлягає виконанню задоволено, зупинено стягнення за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіної Ірини Георгіївни від 26.09.2019, зареєстрований в реєстрі за №54 (а.с.50).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 30.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.110).

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Посікіра Р.Р. в судове засідання не з`явився, однак подав до суду клопотання, в якому підтримує позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує та просить суд розглядати справу у його відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, на адресу суду подав відзив, в якому заперечив позовні вимоги позивача, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Відзив мотивує тим, що здійснення виконавчого напису нотаріусом врегульовано ст. ст. 87, 88, 89 Закону України «Про нотаріат», постановою КМУ № 1172 від 29.06.1999 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а також вимогами Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595. Крім того, представник відповідача зазначив, що ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН» набуло право вимоги до позивача 10.07.2019, тобто з моменту укладення договору про уступку прав вимоги за кредитним договором, а також те, що позивачеві було належним чином надіслано вимогу. Враховуючи викладене, представник відповідача просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдіна І.Г. в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові зворотні повідомлення, про вручення судових повісток, причину неявки суду не повідомила.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.

У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Судом встановлено, що 17.09.2008 між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН», та ОСОБА_1 укладений Кредитний Договір № 6864651. Відповідно до цього договору Позивачу надано споживчий кредит на купівлю нерухомого майна (квартири) на суму 58300 доларів США, що за курсом НБУ 485,1 1 грн. за 100 дол. США на день укладання Кредитного договору є еквівалентом 282 819,10 грн.

10.07.2019 права та обов`язки кредитора перейшли від АТ «Перший Український Міжнародний Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСІДА СОЛЮШН» на підставі Договору про відступлення права вимоги №1749/44.4-1.

26 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіною І.Г. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №54. За даним виконавчим написом на користь ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН» стягнуто 631024.95 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 04.09.2018 року складає в еквіваленті 22236.18 доларів США, з яких заборгованість за сумою кредиту 228561,36 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 04.09.2018 року складає в еквіваленті 8054,09 доларів США; заборгованість за процентами 402463,59 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 04.09.2018 року складає в еквіваленті 14182,09 доларів США.

Як вбачається з копій постанов на виконання зазначеного виконавчого напису приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Мойсеєнко Діна Борисівна відкрила виконавче провадження ВП №60739294 та наклала арешт на кошти боржника.

Згідно ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Виконавчий напис повинен відповідати вимогам, що пред`являються законом до нього, зокрема ст. 89 Закону України «Про нотаріат».

Згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням процедури його вчинення. Зокрема, як на підставу вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, нотаріус посилався на п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 р.

Відповідні зміни до Постанови № 1172 та віднесення кредитного договору до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, були внесені Постановою Кабінету Міністрів України за № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Однак, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017 визнав незаконною та нечинною постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині п. 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів в тому числі за кредитними договорами. З огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України № 1172 в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Відтак вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував того, що законодавство України не допускає такого способу позасудового врегулювання спорів.

У постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 644/6221/16-ц висловлено такий висновок: «Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»»…

З огляду на зазначене, відповідні положення Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, не підлягають застосуванню.

Верховний Суд у постанові від 29.01.2019 у справі № 910/13233/17, взявши до уваги пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», дійшов висновку, що постанова Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 є нечинною з моменту її прийняття.

Таким чином, враховуючи положення чинного законодавства, а також правові висновки Верховного Суду, суд не погоджується з запереченнями відповідача, викладеними у відзиві, що станом на день вчинення виконавчого напису Постанова № 1172, якою затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 р. є чинною на момент вчинення виконавчого напису. Отже, приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Юдіна Ірина Георгіївна не мала законодавчих підстав вчиняти напис на кредитному договорі.

Відповідно до п. 2 Переліку документів для одержання виконавчого напису, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 № 1172 (далі - Перелік), за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису за кредитним договором додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до п. 3.5 Глави 16 Порядку, при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку.

За змістом статті 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Як встановлено судом, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не пересвідчився у безспірності заборгованості позивача перед відповідачем.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

У Постанові КЦС ВС від 23.01.2018 в справі № 310/9293/15ц зазначено, що вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Наведені обставини також вказують на те, що розмір кредитної заборгованості, зазначений нотаріусом в оспорюваному виконавчому написі, не є безспірним. Так, суд погоджується з доводами позивача, що сума заборгованості, встановлена виконавчим написом, не є безспірною з огляду на таке.

Оскільки такого розрахунку заборгованості за Кредитним договором нотаріусу подано не було, то нотаріус порушив ст. 88 Закону України «Про нотаріат», а саме не перевірив безспірність боргу та його розміру.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року.

Проте у Виконавчому написі не зазначено, за який строк звернено стягнення, що є порушенням ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до вимог ст. 89 Закону України «Про нотаріат», у виконавчому написі повинні зазначатися:

дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для фізичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню…

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі N 137/1666/16-ц викладено такий правовий висновок: «…вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

В оскаржуваному Виконавчому написі не зазначено строк, за який звернено стягнення, тому його зміст не відповідає вимогам Закону.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Ч. 1 статті 88 Закону України «Про нотаріат» унормовано, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року.

Відповідно до пункту 3.1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; - за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року.

Хоча в оскаржуваному виконавчому написі не зазначено строк, за який звернено стягнення, однак, як випливає із вимоги АТ «ПУМБ» від 05.02.2015 за № 192, право вимоги щодо всієї суми боргу за кредитним договором виникло не пізніше 05.04.2015 (у 60-денний строк з дня направлення вимоги).

Суд не погоджується з запереченням відповідача, викладеному у відзиві, що він набув право вимоги до Позивача 10.07.2019, тобто з моменту укладення договору про уступку права вимоги за кредитним договором.

У Постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі № 755/7423/17 викладено такий правовий висновок: «До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). При цьому необхідно враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Таким чином, заміна сторони кредитного договору жодним чином не вплину на перебіг строків щодо вимоги

Таким чином, при вчиненні оспорюваного виконавчого напису було стягнуто заборгованість, строк якої перевищує три роки, що суперечить вимогам ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до правового висновку, який міститься у постанові ВП ВС від 27 березня 2019 року у справі N 137/1666/16-ц, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Крім того, суд погоджується з доводами позивача, що відповідач не повідомляв позивача про те, що останній має намір звернутись із заявою про вчинення виконавчого напису, що створює ситуацію коли боржник не міг ніяким чином заперечувати проти незаконно нарахованих сум і відповідно нотаріус не мав вчиняти виконавчий напис, оскільки ним не була перевірена безспірність вимог кредитора. Наслідки такого неповідомлення зазначені в узагальненні ВССУ від 07.02.2014 про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні. А саме в п. 10 вказаного узагальнення зазначено, що неповідомлення боржника про вимогу кредитора є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Суд погоджується з тією обставиною, що позивача не було письмово повідомлено про перехід до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСІДА СОЛЮШН» прав кредитора за кредитним договором.

Так, законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини 2 статті 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 761/9285/17, Верховний Суд дійшов такого правового висновку: «Належним доказом надіслання документів може бути опис вкладення разом з розрахунковим документом, а факт отримання підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення».

При цьому Верховний Суд зазначив таке: Згідно абзацу 27 пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 ( далі Правила), документом, який підтверджує надання послуг поштового зв`язку, є розрахунковий документ встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Відповідно до пункту 61 Правил у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Таким чином, належним доказом надіслання документів може бути опис вкладення разом з розрахунковим документом, а факт отримання підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення; копія супровідного листа із зазначенням в ній додатків не дає можливості суду перевірити вміст поштового відправлення та встановити чи дійсно такі документи були направлені та отримані адресатом.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що на час вчинення виконавчого напису у розпорядженні нотаріуса не було всіх необхідних документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, а тому нотаріус не мав передбачених законом підстав для вчинення виконавчого напису про звернення стягнення заборгованості, крім того, у виконавчому написі не вказано, за який строк стягнуто заборгованість, а тому існують всі підстави для задоволення позовних вимог, в зв`язку із чим виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіної І.Г слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»).

Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Ч.1 ст.58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Судом встановлено, що правнича допомога надавалась позивачу адвокатом Посікірою Р.Р. на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 09/12-2 від 09.12.2019.

На підтвердження вимоги про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Посікірою Р.Р., окрім копії договору про надання професійної правничої допомоги, додано копію акта прийому-передачі наданих послуг від 30.06.2020, копію квитанції від 27.07.2020, відповідно до якої на рахунок Адвокатського бюро Романа Посікіри сплачено гонорар у розмірі 25000 грн.

З огляду на викладене, беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, суд приходить до переконання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 25000,00 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. Оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», а тому із відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 14, 15, 20, 1046 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 247, 263-268 ЦПК України, ст.ст. 84, 87, 88, 89 Закону України «Про нотаріат», Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Міністерством юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, суд, -

в и р і ш и в:

позовні вимоги задовольнити.

Визнати виконавчий напис від 26.09.2019 №54, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіною І.Г. таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісіда Солюшн» , місцезнаходження м. Київ, вул. Деревлянська,8, на користь позивача ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 25000,00 (двадцять п`ять тисяч гривень).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісіда Солюшн» , місцезнаходження м. Київ, вул. Деревлянська,8, на користь держави судовий збір в розмірі 908,00гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 18 червня 2021року.

Суддя В. В. Свірідова