Справа № 758/4842/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Жванко О.Є., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк», про стягнення відсотків за договорами банківського вкладу, 3 % річних та інфляційних втрат, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» (надалі за текстом - відповідач), про стягнення відсотків за договорами банківського вкладу, 3 % річних та інфляційних втрат.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначала, що Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20.01.2016 року у справі №758/3817/15-ц зобов`язано відповідача повернути позивачу суму основного боргу за банківськими вкладами, які належали ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, а в частині відсотків, пені та інфляційних збитків - відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.06.2016 року в частині позовних вимог ухвалено нове рішення, яким позов у цій частині задоволено частково та зобов`язано публічне акціонерне товариство «Перший Інвестиційний банк» повернути позивачу відсотки за банківськими вкладами: 4 162,34 грн., 209,72 євро, 2 100,30 доларів США, пеню у розмірі 81 055,48 грн., інфляційні збитки 7 197,23 грн. Оскільки за вказаними рішеннями судів було стягнуті відсотки лише частково, тому позивач вважає, що останній повинен сплатити різницю між сумою процентів, нарахованих за весь строк прострочення повернення вкладів, та сумою сплачених процентів згідно вказаних вище рішень судів першої та апеляційної інстанцій, а також інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми за несвоєчасне повернення вкладів.

Ухвалою суду від 20.04.2017 року відкрито провадження у справі.

Не погоджуючись із Ухвалою про відкриття провадження у справі, відповідач подав 22.06.2017 року апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22.08.2017 року апеляційну скаргу відповідача відхилено.

05.02.2018 року відповідач до суду подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, крім того, зазначив, що між ВАТ «Перший інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший інвестиційний банк», та ОСОБА_4 було укладено депозитні договори. Після смерті ОСОБА_4 , позивачу та ОСОБА_5 , як спадкоємцям померлого ОСОБА_4 , державний нотаріус Четвертої київської нотаріальної контори видав свідоцтво про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом, у відповідності до яких позивач та ОСОБА_5 успадкували грошові вклади ОСОБА_4 , що були розміщені на депозитних рахунках у відповідача з усіма належними відсотками та компенсаціями, котрі належали померлому. У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом №1-1138, посвідченого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори, спадкоємцем ОСОБА_4 є ОСОБА_5 , який має право на 1/2 частину грошових вкладів. У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом №1-1121, посвідченого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори спадкоємцем ОСОБА_4 є позивач, яка має право на 1/2 частину грошових вкладів. Крім того, у відповідності до свідоцтва про право власності №1-1118 посвідченого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори Бірюк О.А., спадкоємцем ОСОБА_4 є позивач на 1/2 частину грошових вкладів. Відтак, у відповідності до даних державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори трьох свідоцтв, загальний обсяг майна (грошових коштів), який відповідач повинен видати спадкоємцям, становить в сукупності 150% спадкового майна. Відповідач відповідно до Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про нотаріат», отримавши свідоцтво від ОСОБА_5 , керуючись вищезазначеними законами України здійснив виплату грошових коштів ОСОБА_5 на підставі наданого ним до Банку Свідоцтва та у розмірі частки, яка була зазначена у цьому Свідоцтві. Але, після сплати відповідачем коштів у відповідності до Свідоцтва, що було видане ОСОБА_5 , нотаріус вніс, без згоди ОСОБА_5 , зміни до Свідоцтв, шо були видані ОСОБА_5 та позивачу, якими фактично змінив своє попереднє рішення, яке вже було виконане відповідачем, встановивши інший розмір часток на які спадкоємці мають право, чим визнав свою помилку допущену в оформленні спадкових документів. Відповідно до Рішення суду у справі №758/3817/15-ц відповідач повернув позивачу вклади та виплати процентів за користування грошовими коштами. Тому, до спірних правовідносин не можуть застосовуватися норми Закону України « Про захист прав споживачів», оскільки банківська установа жодних вкладів від позивача не приймала і тому жодних зобов`язань щодо неї не виникає. Крім того, відповідач звернув увагу суду на те, що стосовно заявлених вимог сплинув строк позовної давності.

07.03.2018 року до суду представником позивача подано відповідь на відзив, у якій останній просив відхилити доводи представника відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву.

Також, 07.03.2018 року до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, у якій представник позивача просив стягнути з акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» на користь ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 37313,78 грн., 12566,60 доларів США, 970,29 євро.

18.06.2018 року до суду надійшов відзив на заяву про зміну позовних вимог, у якому наголошено на необґрунтованості позовних вимог, з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 15.11.2018 р. матеріали вищевказаної позовної заяви передані для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В.

Ухвалою суду від 15.11.2018 року дану справу прийнято до розгляду.

Протокольною Ухвалою суду від 28.10.2019 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх необґрунтованістю.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу встановив наступні обставини.

Між ОСОБА_4 та ПАТ «Перший Інвестиційний банк» були укладені банківські договори строкового банківського вкладу: №1138/22-1м-Л від 14.07.2008 року на суму 13092,32 грн. строком до 15.07.2009 року (т.1 а.с.22); №1729/22-1мЛ від 06.10.2008 року на суму 30063,52 грн. строком до 07.10.2009 року (т. 1 а.с.28-30); №1139/22-1м-Л від 14.07.2008 року на суму 3393,98 доларів США строком до 15.07.2009 року (т.1 а.с.23), №1730/22-1мЛ від 06.10.2008 року на суму 30371,24 долара США строком до 07.10.2009 року (т.1 а.с.31-33); № 1716/22-КЛ від 02.10.2008 року на суму 2864,50 євро строком до 03.10.2009 року (т.1 а.с.25-27); №1140/22-1м-Л від 14.07.2008 року на суму 200 євро строком до 15.07.2009 року (т.1 а.с.24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємицею 1/2 частини майна ОСОБА_4 є позивач (а.с.12).

У серпні 2009 року позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату належних їй вкладів, однак, відповідач повернув позивачу лише частину вкладів.

Не погоджуючись із позицією відповідача, позивач звернулася з позовом до суду.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20.01.2016 року у справі №758/3817/15-ц зобов`язано відповідача повернути позивачу суму основного боргу за банківськими вкладами, які належали ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, а в частині відсотків, пені та інфляційних збитків - відмовлено (т.1 а.с.46-47).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.06.2016 року у зазначеній справі Рішення Подільського районного суду м. Києва від 20.01.2016 року в частині відмови у позові про стягнення процентів за користування вкладами, пені та інфляційних збитків скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов у цій частині задоволено частково та зобов`язано відповідача повернути позивачу відсотки за банківськими вкладами: 4162,34 грн., 209,72 євро, 2100,30 доларів США, пеню у розмірі 81055,48 грн., інфляційні збитки 7197,23 грн. (т 1 а.с. 48-52).

Оскільки, з відповідача було стягнуті проценти лише частково, тому позивач вважає, що останній повинен сплатити різницю між сумою процентів, нарахованих за весь строк прострочення повернення вкладів, та сумою сплачених процентів згідно вказаних вище рішень судів першої та апеляційної інстанцій, а також інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми за несвоєчасне повернення вкладів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стст.1216, 1218 ЦК).

Відповідно до ст.608 ЦК зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора.

Згідно зі ст.1219 ЦК до складу спадщини не входять права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст.608 цього кодексу.

Згідно зі ст.1058 ЦК за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу в банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Тобто сторонами правовідносин за договором банківського вкладу є банк (боржник) і вкладник (кредитор). Оскільки зобов`язання банку виплачувати проценти на суму вкладу не пов`язане з особою вкладника, у зв`язку зі смертю вкладника (кредитора) таке зобов`язання не припиняється. До спадкоємців вкладника переходить право на вклад у банку та проценти, нараховані на суму вкладу до дня фактичного повернення коштів.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, банківський вклад є повернутим у день його фактичного повернення, а не в день формального перерахування на рахунок вкладника, з якого кошти неможливо отримати.

У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення вкладу коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України.

Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.

За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (стаття 1066 ЦК України).

Крім того, такої ж правової позиції дотримувався і Верховний Суд України. Зокрема, у Постанові від 25 грудня 2013 року № 6-140цс13 зазначено, що згідно зі статтями 526, 1058 ЦК України зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладникові готівкою або надання реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосовувати відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Таку ж правову позицію Верховний Суд України висловив у різні періоди, зокрема у Постановах від 4 вересня 2013 року у справі № 6-67цс13, від 29 травня 2013 року у справі № 6-39цс13, від 28 січня 2015 року у справі № 6-247цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-544цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, ОСОБА_4 помер, однак банком в день закінчення строк дії договорів вкладу було закрито вкладний рахунок та припинено нарахування відсотків за умовами договору вкладу, дія договорів на новий строк не продовжувалась, а виплата коштів за договорами вкладу була проведена банком спадкоємцю після отримання свідоцтва про право на спадкування за вкладом.

Сторонами не заперечується та обставина, що банком було виплачено позивачу успадковані кошти 23.04.2010 року та 28.04.2010 року.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що сума коштів виплачена банком не у повному обсязі, оскільки строк дії договорів вкладів становив один місяць, тобто більше тридцять днів, тому банк зобов`язаний був сплачувати визначені договорами вкладів річні за користування коштами.

Відтак, вимоги позивача про виплату відсотків за встановленими в договорах ставками в гривні 17,25%, в євро, 9,35% та 10,75%, в доларах США 11,50% та 12% підлягають задоволенню, у зв`язку з тим, що вклади фактично були повернуті з порушенням строків, визначених у договорах вкладів, тому відповідно до умов договорів та ст. 1070 ЦК України, банк зобов`язаний був нарахувати та виплатити проценти за користування коштами, розміщеними на рахунках з дня повернення депозитів до дня видачі їй коштів.

Зазначена позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, що викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбачені статтею 625 ЦК України, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань.

Разом з тим, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.

Виходячи із систематичного аналізу наведених норм права, суд доходить висновку про те, що для настання правових наслідків у формі юридичної відповідальності зі сплати 3 % річних та інфляційних втрат обов`язковим є наявність елемента порушення договірних зобов`язань. Міра відповідальності у формі нарахування перелічених штрафних санкцій настає з моменту вчинення кредитором порушення (прострочення) грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просила також стягнути з відповідача на її користь 3 % річних за користування грошовими коштами.

Представником відповідача, у свою чергу, у відзиві на позовну заяву було заявлено про застосування строку загальної позовної давності до вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки щодо цих вимог сплинув строк позовної давності.

Стосовно зазначених доводів представника відповідача суд зазначає таке.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту вищенаведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому дата остаточного погашення заборгованості, у даному випадку повернення банківського вкладу, і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

У зв`язку з цим, суд зазначає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відтак, зазначені доводи представника відповідача судом відхиляються як необґрунтовані.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказане застосування норм про стягнення неустойки на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідає судовій практиці Верховного Суду по аналогічних справах: постанова від 20.03.2019 року Великої палати Верховного Суду у справі № 761/26293/16-ц; постанова від 21.08.2019 року Великої палати Верховного Суду по цивільній справі № 727/9352/17; постанова від 20.12.2019 року по цивільній справі №757/70995/17-ц; постанова від 20.03.2019 року ВС у справі № 761/24461/15-ц; постанова від 01.10.2018 року у справі № 761/42169/16-ц; постанова від 05.12.2018 року у справі №369/8423/16-ц.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Відтак, з відповідача, який прострочив виконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню інфляційні втрати.

Станом на дати закінчення депозитних договорів, згідно умов договорів банківських вкладів, банк повинен був повернути суми банківського вкладу та суму нарахованих відсотків.

Таким чином, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання на суму, на яку і повинні бути нараховані інфляційні втрати.

Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 4198,98 грн.

Керуючись ст. ст. 19, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк», про стягнення відсотків за договорами банківського вкладу, 3 % річних та інфляційних втрат - задовольнити;

Стягнути з акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» на користь ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 37 313 (тридцять сім тисяч триста тринадцять) гривень 78 копійок, 12 566 (дванадцять тисяч п`ятсот шістдесят шість) доларів США 60 центів, 970 (дев`ятсот сімдесят) євро 29 євроцентів;

Стягнути з акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» в дохід держави судовий збір у розмірі 4 198 (чотири тисячі сто дев`яносто вісім) гривень 98 копійок;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

відповідач - акціонерне товариство «Перший інвестиційний банк» (адреса: 01135, м.Київ, пл. Перемоги, б. 1, );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В. В. Гребенюк