Єдиний унікальний номер: 223/241/21
Провадження номер: 2/223/190/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року місто Вугледар

Вугледарський міський суд Донецької області в складі:

судді Луньової О.Г.

секретар Буцька С.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що був прийнятий до відповідача наказом № 163-к від 29.01.1990 року, звільнений з підприємства наказом № 200-к від 17.11.2020 року. На час звільнення йому були нараховані кошти в розмірі 64080,74 грн., що складаються з: вихідної допомоги при звільненні 12543,45 грн., одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію 37630,35 грн., компенсації за невикористану відпустку 7110,34 грн., допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок ФСС) 5097,45 грн., допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок підприємства) 1699,45 грн. Утримання з нарахованих коштів склали 12545,75 грн. сума до сплати позивачу на день звільнення 16.11.2020 року складала 51534,99 грн. 13.01.2021 року відповідачем було сплачено частину заборгованості в розмірі 4103,45 грн. Станом на день подання позовної заяви заборгованість сплачена не була і становила 47431,54 грн. Тому позивач вважає, що відповідач, відповідно до ст. 117 КЗпП України, зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, який по розрахункам позивача на день подання позовної заяви до суду становив 44339,92 грн. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач вирахував, виходячи з середньоденної заробітної плати 583,42 грн. та 76 робочих днів затримки розрахунку, а саме з 17.11.2020 року, включно, по 05.03.2021 року, включно. Крім того, позивач вважає, що не має підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивач неодноразово звертався до відповідача з заявою про виплату йому сум, належних при звільненні, однак дій щодо погашення заборгованості відповідачем не вживалось. Виплачені в січні 2021 року грошові кошти в розмірі 4103,45 грн. були виплачені за рахунок ФСС, а не за рахунок відповідача. Також розмір нарахованого позивачем середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні не перевищує розміру сум, які належать позивачу при звільненні, а тому є спів мірним з розміром заборгованості. Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 1536,56 грн., оскільки компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток. Індекси споживчих цін складали: грудень 2020 року 100,9, січень 101,3. Позивач зазначив, що порушення термінів здійснення розрахунку при звільненні призвело до його моральних страждань, втрата нормальних життєвих зв`язків, погіршення життєвих умов та матеріального становища, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Моральну шкоду позивач оцінює в 5000 грн. Позивач в позовній заяві просив суд стягнути з відповідача на його користь: середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день подання позовної заяви в розмірі 44339,92 грн.; компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 1536,56 грн.; моральну шкоду в розмірі 5000 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Позивачем ОСОБА_1 01.04.2021 року, 12.05.2021 року та 01.06.2021 року було подано до суду заяви про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, в яких зазначено, що позивача було звільнено наказом № 200-к від 17.11.2020 року, а повний розрахунок з усіх належних йому сум підприємством здійснено не було. Розрахунок повинен здійснюватися по 07.06.2021 року (включно). Кількість робочих днів затримки розрахунку з 17.11.2020 року (включно) по 07.06.2021 року (включно) становить 138 робочих днів, а розмір середнього заробітку за зазначений період становить 80511,96 грн. Також позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, з урахуванням збільшення розміру вимог, в сумі 3079,26 грн. Позивач в останній заяві від 01.06.2021 року про збільшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з відповідача на його користь: середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 80511,96 грн.; компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 3079,26 грн.; моральну шкоду в розмірі 5000 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. В заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач просив суд розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив розглянути справу за його відсутності. У відзиві представник відповідача зазначив, що позивача було звільнено з підприємства наказом № 200-к від 17.11.2020 року. Станом на 15.03.2021 року заборгованість перед позивачем становить 47431,54 грн. Відповідач не міг розрахуватися с позивачем у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, в зв`язку з відсутністю грошових коштів від реалізації на виплату заробітної плати, введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі підприємству за поставлену вугільну продукцію з боку покупців. За період з 17.11.2020 року по 15.03.2021 року заробітна плата з нарахуваннями виплачувалась в основному за рахунок коштів державного бюджету. За вказаний період виплачено 156, млн. грн., з них 152,9 млн. грн. (98%) за рахунок коштів Державного бюджету та лише 3,4 млн. грн. (2%) за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. Відповідач вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявлений позивачем, не є співмірним, оскільки заборгованість перед позивачем виникла з причин, які не залежать від підприємства. Відповідач просив суд зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені на 50 % до 22169,96 грн., посилаючись на висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі № 761/9584/15-ц, яка визначає умови, підстави та обставини, які мають бути враховані судом при визначенні такої співмірності. Відповідач вважає, що позивачем не наведено підстав у позові щодо наявності понесених моральних страждань, та у зв`язку з чим він їх поніс. Крім того, представник відповідача у відзиві зазначив, що відповідно до п. 5 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1427 від 20.12.1997 року, виплата працівникові суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості із заробітної плати за відповідний місяць. Тому підстави для нарахування компенсації відсутні, оскільки заборгованість із заробітної плати на теперішній час позивачу не виплачена.

Крім того, представник відповідача надав до суду письмові заперечення на заяву від 01.04.2021 року про збільшення позовних вимог, в яких зазначив, що заявлений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 58342,00 грн. не є співмірним, а заборгованість перед позивачем виникла з причин, які не залежать від підприємства. Представник відповідача просив суд зменшити розмір позовних вимог з урахуванням обставин, викладених у запереченні на заяву, а також розглянути справу за його відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, дослідивши докази, приходить до висновку, що збільшені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Судом встановлено, що позивача прийнято на роботу наказом № 105-к від 30.05.1991 року, звільнено з роботи 16.11.2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, наказом № 200-к від 17.11.2020 року, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 та копією наказу № 200-к від 17.11.2020 року про звільнення ОСОБА_1 (а.с.10-14).

Відповідно до листа Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» № 410 від 19.02.2021 року на час звільнення позивача нараховані грошові кошти склали 64080,74 грн., що складаються з: вихідної допомоги при звільненні 12543,45 грн., одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію 37630,35 грн., компенсації за невикористану відпустку 7110,34 грн., допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок ФСС) 5097,45 грн., допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок підприємства) 1699,45 грн. Утримання з нарахованих грошових коштів склали 12545,75 грн. Сума до сплати за листопад 2020 року склала 51534,99 грн., з них виплачено: 13.01.2021 року 4103,45 грн. (допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за рахунок ФСС) платіжним дорученням № 990 від 13.01.2021 року. Станом на 18.02.2021 року не перераховано 47431,54 грн. Середньоденна заробітна плата на день звільнення позивача склала 583,42 грн. (а.с.16).

Згідно із копією листка непрацездатності серії АДТ № 909901 від 28.10.2020 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні в КНП ЛПУ «Центральна міська лікарня Вугледарської міської ради» з 28.10.2020 року по 16.11.2020 року включно (а.с.19).

Позивач ОСОБА_1 звертався до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» з заявою від 17.11.2020 року про виплату йому одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію разом з заробітною платою за листопад, а також з заявою від 13.01.2021 року про виплату йому заробітної плати за листопад 2021 року, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати з урахуванням індексу зростання цін, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, згідно із ст. 177 КЗпП України (а.с.17-18).

Відповідно до довідки Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» № 840 від 19.03.2021 року станом на 15.03.2021 року позивачу не перераховано 47431,54 грн. Середньоденна заробітна плата на день звільнення позивача склала 583,42 грн. (а.с.36).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено і не оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 працював на Державному підприємству «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» і був звільнений з підприємства на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок всіх належних йому сум. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на день звільнення становила 583,42 грн.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Пункт 21 зазначеної постанови передбачає, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За ст. 117 КЗпП України період, за який підприємству необхідно сплатити середній заробіток, становить з дня затримки по день фактичного розрахунку. Однак, суд повинен брати до уваги диспозитивність цивільного процесу і зобов`язаний розглядати справи в межах заявлених вимог, відповідно до ст. 13 ЦПК України.

Судом встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 на час звільнення становить 583,42 грн., що підтверджується листом Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» № 410 від 19.02.2021 року, не оспорюється сторонами.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача.

Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 17.11.2020 року, включно, по 07.06.2021 року, включно, в сумі 80511,96 грн., яку останній вираховував виходячи з середньоденного заробітку в сумі 583,42 грн. та 138 робочих днів, за які має бути сплачений середній заробіток.

Суд з даним розрахунком позивача не погоджується. Розрахунок з позивачем мав бути здійснений відповідачем не пізніше наступного дня після звільнення, тобто 17.11.2020 року, а заборгованість по заробітній платі та сумам, які належать до сплати при звільнені, в сумі 47431,54 грн. до теперішнього часу позивачу не виплачені. В заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач вказав, що розрахунок слід здійснювати по 07.06.2021 року, включно. Однак, враховуючи викладене, суд вважає, що розрахунок відшкодування, відповідно до ст. 117 КЗпП України, слід виконати в межах заявлених збільшених позовних вимог за період з 17.11.2020 року до 06.06.2021 року включно.

Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» № 1133/0/206-19 від 29.07.2019 року та «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» № 3501-06/219 від 12.08.2020 року кількість робочих днів, за які має бути оплачений середній заробіток ОСОБА_1 , з 17.11.2020 року до 06.06.2021 року, включно, становить 137 днів.

Таким чином, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме з 17.11.2020 року до 06.06.2021 року, включно, який підлягає відшкодуванню позивачеві Державним підприємством «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» в межах заявлених збільшених позовних вимог становить 79928,54 грн. (137 робочих днів х 583,42 грн. = 79928,54 грн.).

Згідно актів про початок цілозмінних простоїв по Державному підприємству «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» від 08.12.2019 року, 02.01.2020 року, 03.02.2020 року, 19.03.2020 року та актів про продовження цілозмінних простоїв від 02.04.2020 року, 25.06.2020 року, 01.07.2020 року, 19.10.2020 року, через відсутність розрахунків з боку ДП «Даржвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-ЕНЕРГОВУГІЛЛЯ» обмежує постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства (а.с.30-33).

Суд враховує, що за період з 17.11.2020 року по 15.03.2021 року заробітна плата з нарахуваннями відповідачем виплачувалась в основному за рахунок коштів державного бюджету. За вказаний період виплачено 156, млн. грн., з них 152,9 млн. грн. (98%) за рахунок коштів Державного бюджету та лише 3,4 млн. грн. (2%) за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. В зв`язку з відсутністю у підприємства грошових коштів від реалізації на виплату заробітної плати, введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі підприємству за поставлену вугільну продукцію з боку покупців відповідач не мав можливості розрахуватися з позивачем своєчасно.

Слід зазначити, що визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Представником відповідача було заявлено клопотання про зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені на 50 % з посиланням на висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі № 761/9584/15-ц. Однак, позивачем було зазначено, що в даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При вирішенні клопотання представника відповідача про зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на 50 %, суд враховує, що розмір належних до виплати позивачу сум за трудовим договором на день звільнення був істотним, а саме становив 51534,99 грн. На день подачі позивачем до суду позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку заборгованість по заробітній платі та сумам, які належать до сплати при звільненні, не сплачена в розмірі 47431,54 грн. Також судом враховується, що на день постановлення рішення суду нараховані позивачу кошти не були йому виплачені в повному обсязі в сумі 47431,54 грн.

Крім того, суд враховує, що істотним є і період затримки (прострочення) виплати зазначеної заборгованості, який становить більше шести місяців, а саме позивача було звільнено 16.11.2020 року, а заборгованість по нарахованим грошовим коштам до теперішнього часу позивачу в повному обсязі не виплачена. Також суд враховує, що тривалість такого періоду пов`язана з відсутністю у підприємства грошових коштів від реалізації на виплату заробітної плати, введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі підприємству за поставлену вугільну продукцію з боку покупців.

Враховуючи викладене, а також висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, на 50 % та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 39964,27 грн., що буде в повній мірі дотримано балансу та принципу розумності, справедливості та пропорційності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати і сумами, які належать до сплати при звільненні, та стягуваного з підприємства середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 3079,26 грн., суд приходить до наступних висновків.

При нарахуванні компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати слід керуватися Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року.

Стаття 1 зазначеного Закону визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсаію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про компенсаію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пунктом 2 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно із пунктом 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхові виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Отже, основними умовами для виплати громадянину компенсації, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Таким чином, компенсації не підлягають нараховані позивачу на момент звільнення суми: вихідної допомоги при звільненні 12543,45 грн., одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію 37630,35 грн., компенсації за невикористану відпустку 7110,34 грн.

Крім того, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині виплати позивачу компенсації на суми, що нараховані позивачу на момент звільнення: допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок ФСС) 5097,45 грн., допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок підприємства) 1699,45 грн., оскільки вважає їх передчасними, враховуючи, що, відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в стягненні з відповідача компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 3079,26 грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 і п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Пунктом 13 зазначеної постанови передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який тривалий час працював на Державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», звільнений у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, що перешкоджало продовжувати виконувати роботу, а наслідком невиплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стало погіршення матеріального становища ОСОБА_1 , що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку коштів для забезпечення власного існування та утримання родини.

Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь позивача ОСОБА_1 в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 2000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 168 Податкового кодексу України передбачено порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету. 168.1. Оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом. 168.1.1. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Податкового кодексу України. 168.1.2. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Відповідно до ч. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року справа № 180/683/13-ц).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору. Суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 гривень.

Керуючись Конституцією України, ст.23 ЦК України, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, ст. 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст. 168 Податкового кодексу України, ст. 12, 13, 76, 77, 82, 137, 141, 247, 258, 263-265, 279 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Збільшені позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи за період з 17.11.2020 року до 06.06.2021 року, включно, в сумі 39964 (тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) гривні 27 копійок, без утримання податків та інших обов`язкових зборів.

Стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , моральну шкоду в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок, без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь держави особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Вугледарський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Вугледарського

міського суду Донецької області О.Г. Луньова