Справа № 466/7957/18 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/3591/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.,

при секретарі Ждан К.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 30 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення в квартиру,-

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про вселення у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та усунення перешкоди в користуванні квартирою, також просить зобов`язати відповідача надати йому оригінали ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги мотивує тим, що 16 вересня 2006 року був укладений шлюб між ним та відповідачкою по справі. Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 17 листопада 2016 року шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі вони з відповідачкою набули нерухоме майно, а саме - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . У зв`язку з тим, що відповідачка заперечувала його право на володіння даною квартирою, він звернувся з відповідним позовом про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 7 червня 2017 року вказана позовна заява задоволена - проведено поділ майна подружжя, визнано за ним - ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 право власності по 1/2 ідеальній частці квартири АДРЕСА_2 . Рішення Шевченківського районного суду міста Львова залишене без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року. Між ними почали виникати непорозуміння у відносинах з березня 2016 року та з того часу припинили спілкування та не ведуть спільного господарства. На даний час в квартирі АДРЕСА_2 проживає відповідачка з двома дітьми - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, він повністю позбавлений можливості будь-якого доступу до спірного житла, а саме з 31 липня 2016 року, коли відповідачка вперше не впустила його до квартири. Зі сторони відповідачки вчиняються перешкоди у користуванні спірним житлом, у зв"язку з чим 16.08.2018 року він звернувся з відповідною заявою до Шевченківського ВП Головного Управління Національної поліції у Львівській області. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позову письмові докази в підтвердження позовних вимог. Як на підставу задоволення вимог вказує на положення ст.ст. 16, 317, 319, 321, 358, 391 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 18 грудня 2020 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 .

Зобов"язано відповідача ОСОБА_3 не чинити перешкод позивачу ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 .

Зобов"язано ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 оригінали ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_2 .

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що вона заперечує проти проживання позивача в спірній квартирі, оскільки він негативно впливає на її дітей. Зазначає, що вселення позивача в спірну квартири буде суперечити інтересам дітей. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 30 вересня 2019 року та відмовити позивачу в задоволенні його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд виходив з тих обставин, що відповідачкою чиняться позивачу перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 і таке право підлягає захисту, усуненню позивачу перешкод в користуванні вказаною квартирою шляхом вселення в неї.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.07.2018 року, індексний номер витягу 131284427 (а.с. 10). Вказану частку квартири позивач набув на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07.06.2017 р., яке постановою апеляційного суду Львівської області від 23.04.2018р. залишено без змін ( а.с. 6-9), що стверджується копією рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07.06.2017 р., постановою апеляційного суду Львівської області від 23.04.2018р., постановою Верховного суду від 03.04.2019 року.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбу з 16.09.2006 року, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17.11.2016 року шлюб розірвано.

Відповідачці у справі належить 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 ( а.с. 6,41) .

Позивач 16 серпня 2018 року звертався до Шевченківського ВП щодо перешкоджання йому у користуванні житловою площею за адресою: АДРЕСА_1 його колишньою дружиною відповідачем по справі ОСОБА_3 , що підтверджується відповіддю Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області від 04.09.2018 . Крім того, з даної відповіді Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області від 04.09.2018 року вбачається, що з відповідачкою проведено бесіду профілактичного характеру про недопустимість з її сторони в майбутньому учинення протиправної поведінки, беручи до уваги, що відносини, які склалися між сторонами носять виключно цивільно-правовий характер, рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства ( а.с. 11-12).

З поданих в суді першої інстанції пояснень відповідачки встановлено, що вона чинить позивачу перешкоди в користуванні спірною квартирою, не дає йому ключі від неї, оскільки діти його бояться і вона вважає, що потреби позивача вселяти в згадану квартиру немає, оскільки він має інше житло і між ними виникають постійні конфлікти.

Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Положеннями п. 4 статті 9 Житлового кодексу УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Оскільки, внаслідок відмови відповідачки надати ключі від спірної квартири позивачу та забезпечити вільний доступ до неї, несе певні обмеження позивачу у праві користування спірною квартирою, позивач як співвласник квартири має право на вселення в неї, в зв`язку з чим, суд першої інстанції прийшов до правильного та вмотивованого висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, зокрема усуненню перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення у дану квартиру.

Наявність конфліктів між позивачем і відповідачкою, а також неприязне ставлення дітей до свого батька позивача по справі, не може бути підставою для позбавлення позивача законного права на користування квартирою АДРЕСА_2 , 1/2 частка якої належить йому на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 07 червня 2017 року.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 30 вересня 2019 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 30 вересня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 червня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник