КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5559/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на спадкове майно, що є предметом іпотеки,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на спадкове майно, що є предметом іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», процесуальним правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», було укладено кредитний договір № ML-004/146/2007, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит в розмірі 30000 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 01 червня 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки № PCL-004/146/2007, за умовами якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу 2/3 частини квартири від 01 червня 2007 року, та договору купівлі-продажу майна від 22 травня 1998 року.

Згідно договорів купівлі-продажу кредитного портфелю, укладених між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна 05 листопада 2010 року, позивач прийняв право вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_4 , та договорами забезпечення.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, у зв`язку зі смертю позичальника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило до нотаріальної контори вимогу кредитора від 24 січня 2012 року про надання відомостей щодо прийняття спадщини та про задоволення вимог кредитора за рахунок нерухомого майна. У відповідності до спадкової справи № 69/2012, з копією якої представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ознайомився в приміщенні суду в 2018 року, з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 , і нотаріусом доведено до її відома про вимогу кредитора.

На підставі вищевикладеного просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-004/146/2007 від 01 червня 2007 року в розмірі 36625,58 доларів США, нарахованої на дату смерті, що еквівалентно 1 029 868,53 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка перейшла у спадщину ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № ML-004/146/2007 від 01 червня 2007 року станом на 20 серпня 2011 року в розмірі 36625,58 доларів США, нарахованої на дату смерті, що еквівалентно 1 029 868,53 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належить спадкоємцю ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та вирішено, що у разі реалізації нерухомого майна за ціною вищою від розміру заявленої до стягнення різниця вартості квартири підлягає поверненню ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2021 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові, поклавши на відповідача судові витрати.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з?ясуванням вартості отриманого останнім майна. Однак матеріали справи не містять відомостей про вартість майна, прийнятого у спадщину, а відтак межі відповідальності апелянта судом першої інстанції встановлено не було. Як вбачається з резолютивної частини рішення, обсяг відповідальності апелянта фактично було визначено ціною правочину та обмежено сумою заборгованості спадкодавця.

Зазначала, що приписи ст. 1282 ЦК України дозволяють суду звертати стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі виключно у разі відмови задовольнити вимоги кредиторів шляхом здійснення одноразового платежу. Однак матеріали справи не містять доказів пред`явлення позивачем до ОСОБА_1 вимоги про здійснення одноразового платежу, який не може перевищувати вартість майна, отриманого у спадщину. Наявна у матеріалах справи вимога позивача, датована 06 вересня 2011 року, не була пред`явлена безпосередньо ОСОБА_1 , а також не містить реквізитів кредитора та суми, яка повинна бути погашена одноразовим платежем та дорівнювати дійсній вартості успадкованого майна. За таких обставин можна дійти висновку, що важлива для правильного розгляду справи обставина, а саме факт відмови апелянта від сплати одноразового платежу, встановлена не була, що вказує на наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Посилалася на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогами до ОСОБА_1 , оскільки вимогу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до спадкоємців стосовно погашення суми заборгованості спадкодавця за кредитним договором було пред`явлено в 2012 році. Починаючи з дати отримання від нотаріуса відомостей про відкриття спадщини, позивач уже міг дізнатися про особу спадкоємців, які прийняли спадщину, адже строк для прийняття спадщини складає 6 місяців з дати відкриття спадщини, яка позивачу була достеменно відома. Однак до суду позивач звернувся лише в 2018 році, тобто через шість років, а відтак із пропуском строків позовної давності.

Від позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилався на те, що апеляційна скарга подана відповідачем після спливу більш як одного року з дня складення повного тексу судового рішення, враховуючи відсутність передбачених ст. 358 ЦПК України виняткових обставин, які б давали підстави для поновлення процесуального строку, вважав, що наявні всі підстави для закриття апеляційного провадження в справі.

Вказував, що відповідач почала здійснювати активні дії по перегляду заочного рішення та поданню апеляційної скарги лише після того, як було виконане примусово рішення суду, а саме звернуто стягнення на предмет іпотеки 30 листопада 2020 року, про що ОСОБА_1 було достеменно відомо.

Зазначав, що докази щодо обсягу спадкового майна та його вартості повинен надати спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора. Однак з матеріалів цивільної справи № 755/17504/18 вбачається, що судом першої інстанції було витребувано матеріали спадкової справи та досліджено обставини щодо кола спадкоємців, які прийняли спадщину, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця та обсяг спадкового майна, крім того, судом встановлено, що заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 подала мати ОСОБА_1 , до відома якої були доведені вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна». З додатків до апеляційної скарги вбачається, що апелянтом додано висновок про вартість нерухомого майна, що є предметом іпотеки, від 21 жовтня 2020 року, який виготовлено в межах виконавчого провадження, відкритого з метою примусового виконання рішення в справі № 755/17504/18, що підтверджує факт обізнаності апелянта про факт наявності оскаржуваного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не погоджувався з доводами апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності з урахуванням внесення змін до ст. 1281 ЦК України, вважав, що позивачем вчасно пред`явлено вимогу кредитора, а відтак і дотримано вимоги ЦК України та не пропущено строк на пред`явлення вимог кредитора.

12 квітня 2021 року до суду надійшла заява позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якій позивач просив розглядати справу у його відсутності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено ОСОБА_3 .

Оцінюючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, в якій позивач вважав за необхідне закрити провадження у справ в зв`язку з пропуском річного строку з дня складення повного тексту рішення, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Відповідно до ч. 4 ст. 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Отже, строк на апеляційне оскарження заочного рішення обчислюється не з моменту ухвалення заочного рішення, а з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 2-4889/11 (провадження № 61-13760св20), від 24 лютого 2021 року у справі № 243/2181/16-ц (провадження № 61-16640 св 20).

Оскільки із матеріалів справи вбачається, що з заявою про перегляд заочного рішення відповідач ОСОБА_1 звернулася в грудні 2020 року, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення, а апеляційну скаргу подано 10 лютого 2021 року засобами поштового зв`язку, тобто протягом тридцяти днів з дня проголошення зазначеної ухвали, апеляційна скарга вважається такою, що подана в установлений законом строк, а отже доводи відзиву на апеляційну скаргу в цій частині є необґрунтованими і відхиляються апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що 01 червня 2007 року ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 уклали кредитний договір № ML-004/146/2007, за умовами якого банк надав позичальнику кредит, а позичальник прийняв його на наступних умовах: розмір кредиту - 30000 доларів США, цільове використання - на купівлю нерухомого майна, з датою остаточного повернення кредиту 01 червня 2027 року, сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде плаваюча процентна ставка (а. с. 8 - 11 т. 1).

01 червня 2007 року ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки № PCL-004/146/2007, за умовами якого для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань, визначених у ст. 2 цього договору. Іпотекодавець надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності за договором купівлі-продажу 2/3 частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В. 01 червня 2007 року за реєстровим 2393 та договором купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Київською універсальною біржею 22 травня 1998 року, записано в реєстрову книгу за реєстром № 32487.

Згідно п. 2 договору іпотеки борговими зобов`язаннями вважаються всі зобов`язання іпотекодавця перед іпотекодержателем по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають згідно з положеннями кредитного договору № ML-004/146/2007 від 01 червня 2007 року.

Згідно п. 6 договору іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати іпотекодавцям іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; порушення іпотекодавцям будь-якого із його зобов`язань за ст. 5 цього договору; інших обставин, передбачених чинним законодавством України, Кредитним договором та цим договором.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 19 т. 1).

На а. с. 17 т. 1 наявний розрахунок заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № МL-004/146/2007 від 01 червня 2007 року станом на 20 серпня 2011 року, згідно якого загальна заборгованість складає 36625,58 доларів США.

На а. с. 117 - 130 т. 1 наявна копія договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05 листопада 2010 року, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», за яким, в тому числі, були відступлені права вимоги ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором № МL-004/146/2007 від 01 червня 2007 року, загальний розмір боргу зазначено 36625,58 доларів США.

Також 05 листопада 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» уклали договір про відступлення права вимоги, за яким позивач набув права вимоги за кредитним договором № PCL-004/146/2007 від 01 червня 2007 року та договором іпотеки № МL-004/146/2007 від 01 червня 2007 року (а. с. 48 - 49 т. 1).

26 січня 2012 року Десята київська державна нотаріальна контора отримала лист ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 26 січня 2012 року, а саме вимогу кредитора за кредитним договором № ML-004/146/2007 від 01 червня 2007 року, в якій позивач просив повідомити спадкоємців померлої ОСОБА_4 про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має до них вимоги щодо виконання зобов`язань за кредитним договором (а. с. 89 - 91 т. 1).

Листом від 02 лютого 2012 року № 419/02-14 Десята київська державна нотаріальна контора повідомила ЗАТ «ОТП Банк», що на його претензію заведено спадкову справу № 69/2012 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , і що в разі звернення спадкоємців вимоги банку будуть доведені до їх відома. Статтю 1282 ЦК України, по якій спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, буде спадкоємцям роз`яснено. На цей час заяв про прийняття спадщини від спадкоємців не надходило, свідоцтва про право на спадщину на майно померлої ще не видавалися (а. с. 24 т. 1).

На а. с. 25 т. 1 знаходиться копія заяви ОСОБА_1 від 09 лютого 2012 року до Десятої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті доньки ОСОБА_4 . В заяві наявне застереження, що нотаріусом доведено до відома претензію кредитора, згідно якої вона як спадкоємець ОСОБА_4 зобов`язується задовольнити його претензії.

Листами від 05 березня 2014 року, 20 листопада 2014 року, 20 жовтня 2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просив Десяту київську державну нотаріальну контору повідомити його про спадкоємців, які звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, повідомити, чи видані свідоцтва про право на спадщину та про склад майна, що прийнято у спадщину (а. с. 162, 169, 170 т. 1).

На а. с. 167, 168 т. 1 наявні копії листів Десятої київської державної нотаріальної контори від 13 березня 2014 року, 26 жовтня 2015 року, якими повідомлено ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що їх вимоги доведені до відома спадкоємців, на сьогоднішній день свідоцтва про право на спадщину ще не видавались.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги додано копію звіту про оцінку квартири АДРЕСА_1 , складеного 21 жовтня 2020 року (а. с. 223 - 247 т. 1), копії заяв ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на адресу нотаріальної контори від 11 березня 2014 року та 21 листопада 2014 року (а. с. 248 - 249 т. 1), з яких копія звіту вважається новим доказом.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ній не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів, це є підставою для відмови у долученні додаткових доказів при розгляді справи в апеляційній інстанції і їх оцінки судом.

Крім того, відповідачем заявлено клопотання про надання додаткового строку для подання доказів, які повинні надійти на адвокатський запит № 10/21 від 10 лютого 2021 року з вимогою надати інформацію та копії листів між нотаріальною конторою та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в рамках спадкової справи № 69/2012 щодо майна померлої ОСОБА_4 .

Апеляційний суд не вбачав підстав для задоволення даного клопотання, враховуючи наявність копії спадкової справи на а. с. 88 - 172 т. 1, в тому числі і копії листів, витребувані відповідачем, і ті, що додані до апеляційної скарги, з огляду на що ОСОБА_1 не доведено, що надання нею додаткових доказів, які вже наявні в матеріалах справи, будь-яким чином сприятиме забезпеченню повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 1218 ЦК України (тут і в подальшому норми матеріального права наведені в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами першою, другою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об?єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Оскільки зі смертю боржника зобов?язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов?язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємців.

Положення ст. 1282 ЦК України застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків предявлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи (її спадкоємця), тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і спадкоємцями боржника, та вирішуються у порядку визначеному статтею 1282 ЦК України.

Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців

від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (стаття 1281 ЦК України).

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Сплив цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права) за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (пункти 57-62), від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 69.5)).

Хоча стаття 1281 ЦК України не конкретизує способів пред`явлення вимоги кредитором до спадкоємців боржника, проте, по-перше, за формою наведене звернення банку має бути саме певною вимогою майнового характеру, а, по-друге, така вимога має бути висунута до конкретних перелічених суб`єктів - спадкоємців, які прийняли спадщину.

Виходячи зі змісту статті 1281 ЦК України, допускається два способи пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців: 1) безпосередньо до спадкоємців; 2) опосередковано - через нотаріуса. Обрання певного способу є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд (правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 522/5924/17 (провадження № 61-8793св20).

При цьому законодавством не передбачені форма і зміст вимог кредитора та на нотаріуса не покладено обов`язку перевіряти обґрунтованість вимог.

Зі змісту вимоги кредитора ТОВ «ОТП Факторинг Україна», адресованої нотаріусу 26 січня 2012 року, чітко вбачається обов`язок спадкоємця погасити борг спадкодавця і зазначено розмір заборгованості - 36625,58 доларів США (а. с. 89 - 91 т. 1).

За таких обставин апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять доказів пред`явлення позивачем до ОСОБА_1 вимоги про здійснення одноразового платежу, і що наявна у матеріалах справи вимога позивача, не була пред`явлена безпосередньо ОСОБА_1 , а також не містить реквізитів кредитора та суми, яка повинна бути погашена одноразовим платежем та дорівнювати дійсній вартості успадкованого майна.

Апеляційний суд враховує, що відповідач як спадкоємець померлого позичальника підтвердила своїм підписом в заяві про прийняття спадщини від 09 лютого 2012 року, що нотаріусом повідомлено її про вимогу кредитора, відтак вона не була позбавлена можливості особисто звернутися до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» для з?ясування його реквізитів тощо, однак доказів вжиття будь-яких заходів для погашення наявної заборгованості нею не надано.

Також не можна погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було встановлено факту відмови ОСОБА_1 від сплати одноразового платежу, передбаченого ст. 1282 ЦК України, оскільки із матеріалів справи встановлено, що відповідач була достеменно обізнана про наявність вимоги кредитора, яка нею з 2012 року виконана не була, а отже своїми діями відповідач фактично відмовилася від її задоволення, в тому числі шляхом сплати одноразового платежу.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано належних доказів про визначення вартості майна, отриманого ОСОБА_1 у спадщину, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов`язань переходять обов`язки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки.

З урахуванням наведених обставин, доводи апеляційної скарги про те, що судом не була встановлена вартість майна, отриманого апелянтом у спадщину, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.

Нерелевантними є також посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/16108/16-ц, від 31 березня 2019 року у справі № 360/1568/16-ц, оскільки предметом розгляду у них були інші правовідносини, пов`язані зі стягненням заборгованості за кредитним договором (основним зобов`язанням), а не зверненням стягнення на предмет іпотеки, як у справі, що переглядається.

Встановивши, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 своїх зобов`язань перед кредитором утворилась заборгованість за кредитним договором від 01 червня 2007 року № ML-004/146/2007 у розмірі 36625,58 доларів США, а також між банком та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, та встановивши коло спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , а саме її мати ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності у позивача підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належать спадкоємцю померлої ОСОБА_4 .

Разом із тим, відповідачем подано заяву про застосування позовної давності в заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі (а. с. 195, 222 т. 1).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Такий правовий висновок підтримувався Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 11 березня 2021 року в справі № 522/16127/15-ц (провадження № 61-19504св20).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» і «міг довідатися», наведених у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Із аналізу статті 261 ЦК України вбачається, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд, а вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Тобто, дізнавшись про смерть боржника та пред`явивши його спадкоємцям вимогу через нотаріуса у порядку, визначеному статтею 1281 ЦК України, після отримання повідомлення нотаріуса в березні 2014 року, що вимоги банку доведені до відома спадкоємців, банк мав право звернутися до суду з позовом до спадкоємців боржника, проте подав такий позов тільки в листопаді 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку загальної позовної давності, та не заявляв про поважні причини пропуску такого строку.

Такий висновок суду узгоджується з положенням статті 1282 ЦК України, згідно з яким у спадкоємців є обов`язок задовольнити вимогу кредитора. Спадкоємець ОСОБА_1 , до відома якої доведено вимогу кредитора в лютому 2012 року, зазначеної вимоги одноразовим платежем не виконала, а до суду за захистом порушеного права ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся лише у листопаді 2018 року.

Схожих правових висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 22 липня 2020 року в справі № 2-1308/11 (провадження № 61-38189св18) та від 03 квітня 2019 року в справі № 751/8797/17 (провадження № 61-47610св18).

Доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що ним вчасно пред`явлено вимогу кредитора, зазначених обставин не спростовують, оскільки присічний строк, визначений ст. 1281 ЦК України, та позовна давність, застосування якої передбачене ст. 267 ЦК України, є різними процесуальними строками і застосовуються незалежно один від одного. Сплив строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців позбавляє кредитора права вимоги (припинення його цивільного права) і як наслідок, - неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна із сторін.

Апеляційний суд критично оцінює доводи позивача в апеляційній скарзі, що особу спадкоємця ТОВ «ОТП Факторинг Україна» встановив лише в 2018 році, ознайомившись з матеріалами спадкової справи в приміщенні суду, оскільки, зважаючи на направлення позивачем запитів до нотаріальної контори і направлення нотаріальною конторою відповідей на них, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» об`єктивно могло довідатися про особу спадкоємця ще в 2012 році.

Незазначення в листах державної нотаріальної контори, направлених позивачу, конкретної особи спадкодавця на об`єктивну можливість встановити таку особу не впливає, оскільки позивач як кредитор міг ознайомитись з матеріалами спадкової справи або звернутись до суду із заявою про витребування копії спадкової справи в порядку забезпечення доказів у вигляді до подання позовної заяви відповідно до ст. 133 ЦПК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Таким чнном, заява ОСОБА_1 про сплив строку позовної давності є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

За подання апеляційної скарги відповідачем понесено судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 23172,10 грн. (а. с. 19 т. 2).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, і оскільки в позові відмовлено повністю, стягує із позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 23172,10 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» в позові до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на спадкове майно, що є предметом іпотеки.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (м. Київ вул. Фізкультури 28-д ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 23172,10 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 червня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.