Справа № 130/2202/20
Провадження № 22-ц/801/1061/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шепеля К. А. в залі суду в м. Жмеринка Вінницької області, повний текст якого складено 01 квітня 2021 року,

у цивільній справі № 130/2202/20 за позовом ОСОБА_1 до слідчого СВ Жмеринського ВП ГУНП Полонської Олени Григорівни, заступника начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП Рощепи Анатолія Андрійовича, начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП Олексюка Володимира Васильовича, Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області, прокурора Жмеринської місцевої прокуратури Шаравського Богдана Олександровича, Жмеринської місцевої прокуратури, Головного управління національної поліції у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди за невиконання відповідачами вимог статей 553, 39, 36 КПК України, яке призвело до закриття кримінального провадження,

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до слідчого СВ Жмеринського ВП ГУНП Полонської О. Г., заступника начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП Рощепи А. А., начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП Олексюка В. В., Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області, прокурора Жмеринської місцевої прокуратури Шаравського Б. О., Жмеринської місцевої прокуратури, Головного управління національної поліції у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди за невиконання відповідачами вимог статей 553, 39, 36 КПК України, яке призвело до закриття кримінального провадження.

Позов обґрунтував тим, що 30 червня 2017 року за його заявою порушена кримінальна справа. За час провадження відповідачі навмисне не виконували вимоги КПК України, що призвело до закриття справи. Просить визнати, що він, як заявник в кримінальному провадженні, був позбавлений можливості оскаржувати бездіяльність відповідачів в порядку глави 26 та статей 303-307 КПК України, як зазначено в статті 60 КПК України та відповіді прокуратури від 11 вересня 2018 року, стягнути моральну шкоду в розмірі 500 000 грн, вимогу про стягнення якої викладає абсолютно так, як зазначено в постанові Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2019 року та визнати невиконання відповідачами вимог статей 533, 36, 39 КПК України.

На підтвердження позовних вимог надав копії відповіді з Жмеринської місцевої прокуратури від 11 вересня 2018 року, листа Жмеринської місцевої прокуратури від 18 листопада 2019 року, Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, повідомлення про початок досудового розслідування та копію постанови Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2019 року.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що позивач не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог та не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди діями відповідачів, а відтак і її розмір.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що постановою Вінницького апеляційного суду від 20.09.2019 стягнута на його користь шкода за незаконні дії посадових осіб Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області при винесенні незаконних постанов та скасовано рішення цього суду саме по цій кримінальній справі. Вказує, що предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення моральної шкоди, заподіяної, на його думку, невиконанням відповідачами вимог статей 533, 36, 39 КПК України, які призвели до закриття кримінального провадження.

Впродовж встановленого судом строку представник Вінницької обласної прокуратури Рудніцька І. В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити, оскільки вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, а апеляційну скаргу немотивованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Від представника ГУНП у Вінницькій області Господарець А. А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, оскільки ГУНП у Вінницькій області не визнає доводи цієї апеляційної скарги, вважає її безпідставною та необгрунтованою.

Позивач ОСОБА_1 у телефонограмі від 07.06.2021 просить розгляд скарги проводити у його відсутність на підставі доказів, копію рішення направити на його адресу.

Прокурор Жмеринської окружної прокуратури Шаравський Б. О. на офіційну електронну адресу суду подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що керівник Жмеринської місцевої прокуратури Кислов Ю. А. 11 вересня 2018 року у листі повідомив ОСОБА_1 , що його клопотання не підлягає задоволенню, оскільки кримінальні провадження порушені за його заявами і відповідно до статті 60 КПК у нього відсутні права на подання такого клопотання. Роз`яснено право подавати скарги на рішення дії чи бездіяльність слідчого та прокурора відповідно до вимог статей 303 307 КПК (а.с.3).

Прокурор Жмеринської місцевої прокуратури Б. Шаравський 18 листопада 2019 року направив заступнику начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Рощепі А. А. матеріали кримінальних проваджень 0000047 від 29 липня 2017 року та 0000597 від 2 листопада 2018 року для належної організації досудового розслідування (а.с.4).

Відомості про кримінальне правопорушення за частиною першою статті 296 КК України за заявою ОСОБА_1 про те, що відносно нього були вчинені хуліганські дії з боку сина ОСОБА_2 та колишньої дружини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 червня 2017 року за №0000047 (а.с.5).

Заступник керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнко О.В. 30 червня 2017 року ОСОБА_1 направив повідомлення про початок досудового розслідування за фактом вчинення ОСОБА_2 грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, тобто хуліганства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (а.с.6).

Відповідно до копії постанови Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2019 року у справі №130/728/19 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в собі Державної казначейської служби України, начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Олексюка В. В., слідчого СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Полонської О. Г. про відшкодування моральної шкоди, постановою апеляційного суду скасовано рішення Жмеринського міськрайонного суду від 25 червня 2019 року та ухвалене нове рішення, яким стягнуто з держави Україна в собі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. Стягуючи моральну шкоду, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 було завдано душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї (а.с.7-10).

Судом також досліджено копію рішення судді Жмеринського міськрайонного суду Заярного А. М. від 10 січня 2020 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби, начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП Олексюка В. В., слідчого СВ Жмеринського ВП ГУНП Полонської О. Г. про відшкодування моральної шкоди, з тих підстав, що відповідачів було притягнуто до юридичної відповідальності за незаконність дій та бездіяльність під час досудового розслідування кримінального провадження №0000047 на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2019 року у справі № 130/729/19, що виключає в розумінні статті 61 Конституції України повторну відповідальність у цій справі (а.с.40-46). Відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2020 року, рішення залишено без змін.

Кримінальне провадження №0000047, яке витребовувалось з СВ Жмеринського ВП ГУНП, в судовому засіданні не досліджувалось, так як на вимогу суду не надано, проте позивач ОСОБА_1 не заявляв клопотання про відкладення судового засідання для витребування даного кримінального провадження.

Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 посилається на те, що предметом спору у цій справі є вимога про стягнення моральної шкоди, заподіяної, на його думку, невиконанням відповідачами вимог статей 533, 36, 39 КПК України, які призвели до закриття кримінального провадження, що виражається у винесенні незаконної постанови про закриття кримінального провадження слідчим Полонською О. Г., що встановлено Вінницьким апеляційним судом відповідно до його постанови від 20 вересня 2019 року. Просить визнати, що він був позбавлений права оскаржити постанову слідчого в порядку глави 26 та статей 303-307 КПК України, як зазначено в статті 60 КПК України.

Предметом позову в даному випадку є матеріально-правова вимога позивача до відповідачів, тобто то, по відношенню до чого позивач просить у суду захисту відшкодування моральної шкоди через неналежне виконання відповідачами своїх посадових обов`язків. Підставою позову є ті фактичні обставини, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, а також правові норми, на які посилається позивач в підтвердження своїх вимог.

При розгляді справи саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Тому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог та не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди діями відповідачів, а відтак і її розмір.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких у законодавстві виокремлюються посадові чи службові особи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

За приписами частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Враховуючи те, що у справі, що переглядається, відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення частини шостої статті 1176 ЦК України.

За приписами частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Під час вирішення спору по суті суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що позивач у своєму позові вказав про відшкодування моральної шкоди за невиконання відповідачами вимог статей 553, 39, 36 КПК України, що призвело до закриття кримінального провадження № 0000047 від 29 червня 2017 року.

Однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, заявленими у відповідності до діючого цивільного законодавства та такими, що підлягають задоволенню.

Такі процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені ним як бездіяльність, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Скаржником не надано суду доказів оскарження дій чи бездіяльності органів слідства та прокуратури у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, такі дії не визнавалися незаконними.

Враховуючи те, що під час розгляду справи позивачем не було доведено суду наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, то обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Відповідно до частини другої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Нормами частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, позивачем не зазначено з яких саме міркувань він виходив, визначаючи відшкодування моральної шкоди в розмірі по 500 000 грн, та якими належними, допустимими та достовірними доказами це підтверджується.

Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 641/2328/17-ц), від 13 березня 2019 року (справа № 454/1462/16-ц), від 13 червня 2019 року (справа №554/1870/18-ц).

Крім того, постанова Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2019 року не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності відповідачів, у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає ОСОБА_1 , акцентуючи свої доводи на власному визначенні змісту частини шостої статті 1176 ЦК України та не має преюдиціального значення.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог та не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди діями відповідача, а відтак і її розмір, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія, суддів вважає, що розглядаючи спір суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 червня 2021 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

В. В. Сопрун