ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року

м. Харків

справа № 644/4319/20

провадження № 22-ц/818/2486/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз», Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справуза позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» щодо захисту прав споживачів, порушених неналежним виконанням зобов`язань

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2020 року у складі судді Бугера О.В.,-

в с т а н о в и в :

18.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» (далі за текстом АТ «Харківміськгаз», відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» (далі за текстом ТОВ «Харківгаз Збут», відповідач 2), в якому просив визнати виконання зобов`язань АТ «Харківміськгаз» у наданні послуг з постачання (до 01.07.2015), а з зазначеної дати послуг з доставки та визначення фактичного об`єму спожитого позивачем природного газу, неналежним чином. Визнати право власності позивача на 2957,83 куб.м. оплаченого, але недоданого і не отриманого природного газу, як набутого відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України. Визнати за АТ «Харківміськгаз» наявність перед позивачем боргу з оплаченого природного газу у об`ємі 2957,83 куб.м., як недоданого і позивачем не отриманого. Зобов`язати АТ «Харківміськгаз» та ТОВ «Харківгаз збут» примусово виконати зобов`язання в натурі шляхом зміни змісту зобов`язання на такий (відповідно до припису п.2 ч.1 ст. 611 ЦК України): АТ «Харківміськгаз», ТОВ «Харківгаз збут» та наступним постачальника і розподілювачам природного газу здійснювати щомісячно безоплатне постачання природного газу ОСОБА_1 та його правонаступникам допоки зазначений об`єм газу 2957,83 куб.м. буде вичерпаний щомісячним постачанням та отриманням відповідно до показань квартирного лічильника газу. Визнати право позивача та його правонаступників не здійснювати оплату поточного надання послуг з постачання та розподілу природного газу до повного погашення відповідачем та постачальником газу і їх правонаступниками існуючої заборгованості з постачання недоданого газу в об`ємі 2957,83 куб.м..

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 174 ЦК України, не встановив тієї обставини, що нарахування оплати не за фактичні об`єми наданого позивачу газу, а за об`єми теоретичні, що не підтверджені ні показами газових лічильників, ні первинними документами постачальників.

У відзиві на апеляційну скаргу «АТ «Харківміськгаз» просить відмовити у задоволені апеляційної скарги повністю, а рішення залишити без змін.

Вказує, що суд повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають обставинам справи, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права. Встановлення норм споживання є компетенцію Кабінету Міністрів України.

В період з 01.09.2001 року та по теперішній час відповідачами при застосуванні норм споживання природного газу не було здійснено будь-яких порушень норм законодавства.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу ТОВ «Харківгаз Збут» зазначає, що судом повно та всебічно з`ясовано обставини справи, специфіку державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг , ринку природного газу, тощо.

Доводи позивача вважає необґрунтованими та безпідставними.

Вказує, що відповідач 2 лише здійснює нарахування відповідно персоніфікованих даних про фактичний обсяг спожитого природного газу, наданих Оператором ГРМ.

Відповідачі паралельно існують і здійснюють господарську діяльність, однак виконують різні ліцензійні функції з 01.07.2015. Тобто, газорозподільна система по якій пересувається газ знаходиться в управлінні відповідача 1, а газ, який пересувається по ній належить відповідачу 2 та продається населенню.

Так, усі відомості про обсяги спожитого природного газу споживачем відповідач 2 отримує від відповідача 1 Оператора ГРМ, обсяги розподіленого газу газхорозподільним підприємством дорівнюють обсягам поставленого газу.

ТОВ «Харківгаз Збут» отримує від Оператора ГРМ обсяги розподіленого газу газорозподільним підприємством дорівнюють обсягам поставленого газу.

Відповідач 2 позбавлений в бухгалтерському та податковому обліках виділяти та корегувати частини об`єктів природного газу, які були розподілені відповідачем 1 та доставлені цим підприємством до об`єкту споживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки нарахування за спожитий природний газ проводилось виключно у відповідності до затвердженої норми постановою КМУ. Самостійно відповідачі визначати та встановлювати норму споживання не мають повноважень.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ( а.с. 17).

Квартира за вказаною адресою обладнана газовою плитою, позивач є споживачем послуг з газопостачання.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що він з сім`єю є побутовим споживачем послуг з газопостачання. З 1986 року проживає з дружиною та сином в квартирі за адресою АДРЕСА_2 .. Його квартира обладнана газовою плитою, для приготування їжі та забезпечена централізованим гарячим водопостачанням. Відповідач АТ «Харківміськгаз» до 01.07.2015 був надавачем послуг з постачання природного газу, зокрема побутовим споживачам м. Харкова, а з зазначеної дати надає послуги з розподілу природного газу. Він, як споживач у зобов`язанні є кредитором та здійснює належну оплату послуг. В період з вересня 2001 року по 31 липня 2017 року йому було нараховане та здійснено ним оплату за 2957,83 куб.м., зверх спожитого природного газу, зазначений об`єм якого не був та не міг бути йому наданим та спожитим. Вважав, що має місце неналежне виконання відповідачем договірного зобов`язання в частині визначеного об`єму наданого та спожитого газу, а також нарахування йому оплати даного обсягу газу, виходячи з наступного. В цей період діяли норми споживання газу, встановлені актами КМУ. Відповідно до Постанови КМУ №619 від 08.06.1996 року «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» з 01.07.1996 року діяла норма споживання газу в обсязі 9,8 куб.м., а з 01.10.2014 року шляхом внесення у зазначену постанову змін, становила у різні періоди 6 куб.м., 4,4 куб.м., 3,3 куб.м. людино-місяців. Постановою КМУ від 27.02.2019 року №143 Постанова №619/96 була скасована, норма споживання встановлена у об`ємі 3,28 куб.м. на одну людину в місяць, у разі відсутності у споживача лічильника газу. Дана норма є остаточною і відображає, як вважає КМУ, найбільш реальний об`єм газу, більше якого побутовий споживач протягом місяця витратити не може, тобто цей об`єм у бік завищення є граничний. Тобто, попередні норми споживання ґрунтувались на припущеннях, були недостовірними та завищеними. Як встановив КМУ спожити більше 3,28 куб.м. на місяць одна людина не може (для зручності розрахунків 3,28 округлена на 3,№, похибка на користь відповідача), а об`єм спожитого газу визначався чинними на той момент нормами, то різниця 9,8 куб.м. 3,3 куб.м. =6,5 куб.м., 6,0 куб.м. 3,3 куб.м.=2,7 куб.м., 4,4 куб.м. 3,3 куб.м.=1,4 куб.м. (у відповідні періоди) оплачених споживачами об`ємів газу на одну людину залишалась щомісячно у постачальника, тобто споживачам не надавалась. Ним оплачувалась встановлений нормами споживання об`єм газу, але, як це випливає зі змісту Постанови №619/96 та Постанови КМУ №143 від 27.02.2019 року, одержував лише його частину відповідно до встановлених Постановою КМУ №619/96 із подальшими змінами, норм: 3,3 куб.м.х3= 9,9 куб.м., замість 9,8 куб.м.х3 =29,4 куб.м., 3,3 куб.м. х 3= 9,9 куб.м., замість 6,0 куб.м. х3 =18 куб.м., 3,3 куб.м. х3=9,9 куб.м., замість 4,4 куб.м.х4 = 13,2 куб.м.. Оплачений газ в об`ємах 24,9 9,9 = 19,5 куб.м., 18,0 9,9 = 8,1 куб.м., 13,2 9,9 =3,3 куб.м. щомісячно залишався у постачальника. Враховуючи остаточну на цей час та найбільш реальну, як вважає КМУ, норму споживання у 3,28 куб.м. (округлену до 3,3 куб.м. для зручності розрахунку) за період з 01.09.2001 року по 31.07.2017 року позивачем проведено розрахунок об`єму спожитого газу, що був ним оплачений, але недоотриманий на трьох осіб, що складає 2957,83 куб.м., відповідно до наданого ним розрахунку. Тобто, АТ «Харківміськгаз», до 01.07.2015 року, як постачальник газу, нараховував та одержував від нього оплату за завищену кількість газу, договірний об`єм якого його не надавався, а з 01.07.2015 року, вже не як постачальника, а як розподілювач, що здійснює доставку газу споживачу, визначає об`єм доставленого споживачу газу, на підставі якого тепер вже як постачальник ТОВ «Харківгаз збут» нараховує споживачу оплату та отримує її. Посилався на те, що всупереч вимогам ст.ст.328, 526, 622, 714 ЦК України АТ «Харківміськгаз» неправомірним нарахуванням змусив його оплачувати кількість газу, якого він не одержував і не споживача, що є істотним порушенням умов договірного зобов`язання, за період з вересня 2001 року по 01.07.2017 року йому була завдана матеріальна шкода у виді безпідставних витрат коштів на оплату зазначеного об`єму газу, розмір збитків складає (294813 +0,36) х 2957,83 = 9784,89 грн.. Враховуючи вимоги ст.58 Конституції України, та частини другою ст.5 ЦК України випливає, що Постанова КМУ від 27.02.2019 року №143 має зворотню дію в часі, оскільки пом`якшує цивільну (матеріальну) відповідальність побутового споживача, як фізичної особи, тому є всі підстави для її застосування за період від прийняття Постанови КМУ №619/96 до цього часу. Тобто, борг у відповідача перед позивачем складає у вигляді надання об`єму газу в розмірі 2957,83 куб.м., на суму 9784,89 гривень, як його вартість. Вважав, що саме АТ «Харківміськгаз» є відповідачем, оскільки підприємство ТОВ «Харківгаз збут» було утворено шляхом виділу з АТ «Харківміськаз», та до ТОВ «Харківгаз Збут» перейшла частина прав та обов`язків, зокрема на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу з 01.07.2015 року. АТ «Харківміськгаз» залишилось ліцензіатом з розподілу природного газу, в тому числі з питань, що стосуються нарахувань об`ємів газу, а також є Оператором ГРМ. Враховуючи положення ч.3 ст.109 ЦК України вважав, що АТ «Харківміськагз» та ТОВ «Харківгаз Збут» несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, а основним боржником вважав саме АТ «Харківміськгаз». Звертав увагу на те, що він вже звертався до суду із позовом до ТОВ «Харківгаз Збут» з цим же самим предметом позову та йому було відмовлено, оскільки даний відповідач не є належним. Фактично, відповідно до поданих позивачем заяв в прядку ст.ст.182, 183 ЦПК України, не просив змінити умови договору, а просив змінити договір за рішенням суду, тобто розпорядження суду у вигляді судового рішення, настане одночасно з набранням рішенням законної сили.

Згідно частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 Цивільного кодексу (далі ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про захист прав споживачів" держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону № 1023-XII крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції станом на час звернення позивача до суду з цим позовом, цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

-житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

- виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

- засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики;

- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;

- норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

- споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як наведено у статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

За спірний період норми споживання природного газу у разі відсутності газових лічильників, які є єдиними для всіх населених пунктів, було затверджено Постановою КМУ від 08.06.1996 року №619 «Про затвердження норм споживання природного газу» , Постановою КМУ від 29.04.2015 року №237 «Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» , Постанови КМУ від 08.06.1996 року №619, Постановою КМУ від 23.03.2016 року №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників».

Постанова КМУ від 23.03.2016 року №203 скасована рішенням окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2018 року, дане рішення набрало законної сили 09.08.2018 року. Даним рішенням було також скасовано п.1 Постанови КМУ від 23.03.2016 року №204, яким скасована Постанова КМУ від 23.03.2016 року №204. 27.11.2018 року Верховним судом остаточно підтверджено правомірність рішення судів першої та другої інстанції по справі №826/2507/18 про скасування Постанови КМУ від 23.03.2016 року №203 та пункту 1 Постанови КМУ від 23.03.2016 року №204.

З 09.08.2018 року норми споживання природного газу при користуванні плитою газовою за наявності централізованого постачання гарячої води затверджено Постановою КМУ від 27.02.2019 року №143 «Питання споживання природного газу».

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 просив визнати виконання зобов`язань АТ «Харківміськгаз» у надання послуг з газопостачання (до 01.07.2015 року), а з зазначеної дати послуг з доставки та визначення фактичного об`єму спожитого позивачем природного газу, неналежним чином.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено, що в спірний період АТ «Харківміськгаз» визначав об`єм спожитого природного газу позивачем ОСОБА_1 не у відповідності із встановленими нормами споживання природного газу у разі відсутності газових лічильників.

Доказів того, що в період з вересня 2001 року по 31 липня 2017 року позивачу було нараховано та здійснено ним оплату за 2 957,83 куб.м., зверх спожитого природного газу, зазначений об`єм якого не був та не міг бути йому наданим та спожитим, матеріали справи не містять.

Недоведеність позовних вимог є підставою для відмови в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2020 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 02 червня 2021 року.