ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

24 листопада 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/1987/16-ц
Головуючий у першій інстанції Іващенко І. К.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/897/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Харечко Л.К.

секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційний відділ м.Чернігів, Міністерство оборони України

треті особи: Новгород-Сіверсько-Семенівський об`єднаний районний військовий комісаріат, Новгород-Сіверське міжміське бюро технічної інвентаризації

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області у складі судді Іващенка І.К. від 08 квітня 2021 року, місце ухвалення рішення м.Новгород-Сіверський, у справі за позовом ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів, Міністерства оборони України про визнання неправомірним та скасування рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, скасування свідоцтва про право власності,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до відповідачів про визнання неправомірним та скасування рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, скасування свідоцтва про право власності. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що у 1983 році вона на законних підставах вселилася і проживає у житловому приміщенні Новгород-Сіверського райвійськкомату Чернігівської області, і була постійно прописана у квартирі АДРЕСА_1 . Розглянувши клопотання військового комісара, 25.02.2010 року Виконавчий комітет Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області прийняв рішення № 12, згідно з пунктом 2 якого надав дозвіл на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні КЕВ міста Чернігова на будівлі і споруди ІНФОРМАЦІЯ_1 , які розташовані по АДРЕСА_2 : будівля військомату, сховище для техніки, вбиральня. До складу вищезазначених будівель і споруд входить квартира позивача, в якій вона постійно проживає з 1983 року. Виконавчий комітет Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на виконання вищезазначеного рішення 19.03.2010 року видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно на АДРЕСА_2 . При цьому, позивач отримала вимогу КЕВ міста Чернігова від 21.09.2016 року щодо звільнення займаного приміщення до 01.11.2016 року. Вказана вимога була видана на підставі свідоцтва від 19.03.2010 року, яке, в свою чергу, було видане на підставі зазначеного вище рішення від 25.02.2010 року. Позивач вказувала, що оскаржуваним рішенням порушені її права, передбачені ч.1 статті 344 ЦК України, оскільки вона набула право власності на житлове приміщення, де проживає тривалий час, більше 30 років, та право на отримання при виселенні іншого постійного жилого приміщення, що передбачено статтями: 109, 110, 125 ЖК України та статтею 30 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні. Позивач зазначала, що під час видачі оскаржуваного свідоцтва Виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області порушено вимоги закону та її законні права на житло, передбачені Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють житлові правовідносини. У вимогах заявленого позову ОСОБА_1 просила: визнати неправомірним та скасувати пункт 2 рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 25.02.2010 року №12 щодо надання дозволу на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні КЕВ міста Чернігів на будівлі та споруди Новгород-Сіверського-Семенівського ОРВК, будівлі військкомату, сховище для техніки, вбиральні, що розташовані по АДРЕСА_2 ; визнати неправомірним та скасувати свідоцтво на право власності від 19.03.2010 року серії НОМЕР_1 , видане Виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради.

Дана цивільна справа розглядалась неодноразово.

Постановою Верховного Суду від 14.08.2019 року (а.с.241-247, том 1), задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06.04.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 12.05.2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08.04.2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів, Міністерства оборони України про визнання неправомірним та скасування п.2 рішення №12 від 25.02.2010 року Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області щодо надання дозволу на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою в особі Міністерства оборони України та скасування виданого виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області свідоцтва, серія НОМЕР_1 від 19.03.2010 року на право власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 08.04.2021 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 08.04.2021 року є незаконним, необґрунтованим, його висновки не відповідають нормам права, суд першої інстанції не з`ясував обставини, що мають значення для справи, при цьому, висновки суду не відповідають обставинам справи. Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції не було дотримано вказівок постанови Верховного Суду від 14.08.2019 року, якою скасовані попередні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, фактично суд першої інстанції ухилився від виконання обов`язкових вказівок Верховного Суду. Доводи апеляційної скарги стверджують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 08.04.2021 року є невмотивованим щодо відмови у задоволенні вимог заявленого позову. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду першої інстанції від 08.04.2021 року про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету внаслідок того, що дане рішення вичерпало свою дію його виконанням. Апелянт зауважує про відсутність підстав для видачі Новгород-Сіверською міською радою свідоцтва про право власності на будівлю за адресою: АДРЕСА_2 , яке відбулось із порушенням п.8.1.Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке діяло станом на час видання спірного свідоцтва про право власності. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що не зважаючи на пояснення представника МБТІ в судовому засіданні, судом першої інстанції не було прийнято до уваги ті обставини, що рішенням виконавчого комітету Новгород-Сіверської ради народних депутатів від 04.05.1964 року №169 за військовим комісаріатом було визнано право власності на домоволодіння в складі будинку, сараю та погребу, що знаходилось за адресою: АДРЕСА_3 , тобто, на сусіднє домоволодіння. Апелянт зазначає, що поясненнями представника МБТІ підтверджується відсутність рішень про зміну адреси домоволодіння з АДРЕСА_4 після 04.05.1964 року. Апелянт вважає, що фактично по справі встановлено обставини, що видача свідоцтва на право власності, на підставі якого будівля, в якій проживає позивач, набула статусу нежитлової, є підтвердженням порушення прав позивача на житло. Апелянт стверджує, що видача свідоцтва про право власності, згідно з яким жиле приміщення змінює свій статус на нежитлове, з порушенням відповідного порядку переведення, без ухвалення відповідного рішення виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради, та без вирішення питання про надання особі, яка проживає у такому житловому приміщенні, іншого житлового приміщення, у відповідності до статті 111 ЖК Української РСР, не узгоджується із нормами законодавства. Доводи апеляційної скарги вказують, що не відповідає нормам закону висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку давності звернення до суду. При цьому, апелянт зазначає, що строк звернення до суду необхідно обчислювати з 21.09.2016 року, а саме, дати отримання позивачем листа-претензії про виселення без надання іншого житлового приміщення. Доводи апеляційної скарги зазначають про належність способу захисту порушених прав позивача, оскільки визнання незаконними актів органів місцевого самоврядування, із одночасним визнанням недійсними наслідків виконання цих рішень, є належним способом захисту прав, передбаченим чинним законодавством.

У відзиві на апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційний відділ м.Чернігів просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обгрунтоване рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08.04.2021 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів - Смаль Я.В. просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обгрунтоване рішення суду першої інстанції від 08.04.2021 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник третьої особи - Богдан Р.О. просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обгрунтоване рішення суду першої інстанції від 08.04.2021 року.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представники відповідачів: Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, Міністерства оборони України, представник третьої особи: Новгород-Сіверського міжміського бюро технічної інвентаризації, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що рішенням Виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської Ради депутатів від 04.05.1964 року №169 визнано право власності за Новгород-Сіверським райвійськоматом на домоволодіння у складі: будинку, сараю та погребу, розташованих по АДРЕСА_4 (а.с.7, том 1).

Встановлено, що відповідно до рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 26.01.2011 року, вул.Свердлова перейменовано на вул. Козацьку.

Згідно із копією реєстрової книги №3 для реєстрації документів на право користування земельними ділянками, право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 закріплено за військовим комісаріатом (а.с.39-41, том 1).

Відповідно до копії паспорту та довідки про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_1 з 12.07.1986 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.5-6,87, том 1).

Рішенням Новгород-Сіверського районного народного суду Чернігівської області від 01.09.1993 року у справі №2-201 відмовлено у задоволенні позову Новгород-Сіверського районного військового комісаріату до ОСОБА_1 про виселення із займаного жилого приміщення по АДРЕСА_5 (а.с.8, том 1). Як вбачається із вказаного рішення у справі №2-201, ОСОБА_1 з чоловіком (військовослужбовцем) та двома дітьми була вселена у спірну квартиру із дозволу Новгород-Сіверського військомату Чернігівської області для тимчасового проживання. Статус квартири, як службової, вказаним рішенням не встановлювався. Рішення суду у справі №2-201 мотивовано тим, що ОСОБА_1 вселилась у вказане приміщення на законних підставах, і у зв`язку із переобладнанням даного жилого приміщення у нежиле, може бути виселена тільки із наданням іншого благоустроєного жилого приміщення на підставі вимог статей 110, 113 ЖК Української РСР.

На виконання наказу начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 03.01.2006 року Про взяття на баланс нерухомого майна квартирно-експлуатаційними відділами (частинами) та забезпечення військових частин комунальними послугами, енергоносіями та паливом, здійснено передачу основних засобів Новгород-Сіверсько-Семенівським ОРВК на баланс КЕВ міста Чернігова. Згідно з актами прийняття-передачі основних засобів, затверджених 06.03.2008 року, на баланс КЕВ міста Чернігова передано будівлю Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК, гараж та бокси, туалет, що знаходяться по АДРЕСА_2 (а.с.93,94,95, том 1).

Розглянувши клопотання військового комісара, 25.02.2010 року Виконавчий комітет Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області прийняв рішення №12, згідно з пунктом 2 якого надав дозвіл на оформлення права власності, з видачею свідоцтва за державою в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні КЕВ м.Чернігів на будівлі і споруди Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК, що розташовані по АДРЕСА_3 : будівля військомату, сховище для техніки, вбиральня (а.с.15, том 1).

Виконавчий комітет Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на виконання вищезазначеного рішення 19.03.2010 року видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - комплекс за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.16, том 1). Згідно із характеристикою об`єкта, будинок АДРЕСА_3 -Сіверському складається із нежитлової будівлі 1А, площею 531,2 кв.м, сховища для техніки 1Б, площею 128,4 кв.м, вбиральні 1б, площею 2,6 кв.м.

КЕВ міста Чернігів 21.09.2016 року звернулось до ОСОБА_1 із претензією №53, в якій ставилась вимога про звільнення займаного приміщення за адресою: АДРЕСА_5 до 01.11.2016 року (а.с.23, том 1).

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08.04.2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів, Міністерства оборони України про визнання неправомірним та скасування п.2 рішення №12 від 25.02.2010 року Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області щодо надання дозволу на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою в особі Міністерства оборони України та скасування виданого виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області свідоцтва, серія НОМЕР_1 від 19.03.2010 року на право власності.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 08.04.2021 року про відмову у задоволенні вимог заявленого позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 08.04.2021 року.

Дана цивільна справа розглядалась неодноразово.

Постановою Верховного Суду від 14.08.2019 року (а.с.241-247, том 1), задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06.04.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 12.05.2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до приписів ч.1 статті 417 ЦПК України, яка регламентує обов`язковість вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2019 року: …Разом з тим, суди не звернули належним чином увагу на заявлені позивачем вимоги, а також норми права, якими вона ці вимоги обґрунтовувала, зокрема зміст статей 110-113 ЖК Української РСР, залишили поза увагою її доводи про порушення права на житло в квартирі, в якій вона проживає понад 30 років, відповідно дійшли помилкового висновку, що спірним рішенням від 25 лютого 2010 року № 12 та виданим на підставі цього рішення свідоцтвом від 19 березня 2010 року не порушено її законні права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди не встановили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають до застосування, не звернули уваги, що позивач обрав конкретний спосіб захисту, який є належним та ефективним з урахуванням обставин справи.

У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції.

Проте суди пояснення позивача, надані нею докази, що підтверджують порушення її права на житло, залишили поза увагою, не спростували ці доводи належними та допустимими доказами.

З даного приводу необхідно зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 4 ЖК Української РСР визначено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

У частинах першій та другій статті 8 ЖК Української РСР визначено, що переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу. Переведення жилих будинків і жилих приміщень відомчого і громадського житлового фонду в нежилі провадиться за пропозиціями відповідних міністерств, державних комітетів, відомств і центральних органів громадських організацій.

Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 50 ЖК Української РСР, жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Відповідно до статті 380, ч.1 статті 382 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Квартирою є ізольоване помешкання у житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Необхідно зазначити, що вказаними нормами житлового законодавства, як правило, не допускається переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі. Разом з тим, у виняткових випадках допускається дане переведення за рішенням місцевих органів влади.

Частиною першою статті 110 ЖК Української РСР визначено, що громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо, зокрема, будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий.

Відповідно до частини другої статті 111 ЖК Української РСР, якщо будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, у зв`язку з непридатністю для проживання підлягає знесенню або будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий, інше благоустроєне жиле приміщення надається виселюваним державною, кооперативною або іншою громадською організацією, якій належить будинок, що підлягає знесенню, або якій призначається підлягаючий переобладнанню будинок (жиле приміщення), а в разі відсутності цієї організації чи неможливості надання нею жилого приміщення - виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.

Вимоги, що пред`являються до благоустроєного жилого приміщення, яке надається у зв`язку з виселенням, передбачені статтею 113 ЖК Української РСР.

На підтвердження тих обставин, що спірне приміщення є житловим, позивач ОСОБА_1 надала докази, а саме, рішення Виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 04.05.1964 року, рішення Новгород-Сіверського районного народного суду Чернігівської області від 01.09.1993 року. При цьому, позивач посилалась на ч.3 статті 47 Конституції України, яка проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Встановлення відповідно обставин щодо наявності у позивача достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем, є визначальним при вирішенні спору в частині щодо захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права на спірне приміщення, яке позивач вважає своїм єдиним житлом.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський Суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі Буланов та Купчик проти України (Заяви №№7714/06 та 23654/08) Страсбург, 09 грудня 2010 року, остаточне 09/03/2011, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати вирішення спору судом (рішення у справі Кутій проти Хорватії (Kutit v Croatia), №48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Враховуючи вищенаведене, є обгрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що є безпідставним висновок суду першої інстанції відносно того, що позивач не довела законності свого проживання у спірній квартирі. При цьому, необхідно зазначити, що відсутність ордеру на вселення чи порушення інших правил при отриманні у користування спірного житла є неналежним урядуванням компетентних органів на той час, але не є порушенням даних правил.

За даних обставин, позивач, звертаючись із вказаними позовними вимогами, правомірно обґрунтовувала порушення її права на спірні приміщення, які вважає своїм житлом впродовж триваючого періоду - більше 30 років.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 08.04.2021 року про відмову у задоволенні вимог заявленого позову з підстав його необґрунтованості та відсутності порушеного права позивача, є помилковим та таким, що не ґрунтується на нормах права.

Як вбачається з матеріалів справи, КЕВ м.Чернігів звернулось до позивача із вимогою звільнити займане по АДРЕСА_5 приміщення до 01.11. 2016 року, посилаючись на рішення Виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 25.02.2010 року №12, та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.03.2010 року, яке видано на підставі даного рішення.

Відповідно до приписів ч.1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, із копії паспорту та довідки про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_1 з 12.07.1986 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Право позивача ОСОБА_1 на житло було предметом спору, проте, судом у задоволенні позовних вимог про її виселення було відмовлено.

А саме, рішенням Новгород-Сіверського районного народного суду Чернігівської області від 01.09.1993 року у справі №2-201 відмовлено у задоволенні позову Новгород-Сіверського районного військового комісаріату до ОСОБА_1 про виселення із займаного жилого приміщення по АДРЕСА_5 (а.с.8, том 1). Як вбачається із вказаного рішення у справі №2-201, ОСОБА_1 з чоловіком (військовослужбовцем) та двома дітьми була вселена у спірну квартиру із дозволу Новгород-Сіверського військомату Чернігівської області для тимчасового проживання. Статус квартири, як службової, вказаним рішенням не встановлювався. Рішення суду у справі №2-201 мотивовано тим, що ОСОБА_1 вселилась у вказане приміщення на законних підставах, і у зв`язку із переобладнанням даного жилого приміщення у нежиле, може бути виселена тільки із наданням іншого благоустроєного жилого приміщення на підставі вимог статей 110, 113 ЖК Української РСР.

Позивачем отримано лист-попередження про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Як встановлено в ході судового розгляду даної справи, відповідач на підставі правоустановчих документів отримав право власності на майно, зокрема, до його складу увійшло житло позивача. Вказане майно, згідно із свідоцтвом про право власності, стало нежитловим приміщенням.

Необхідно зазначити, що вказані вище обставини свідчать про порушення права позивача на житло, яке гарантується Конституцією України.

За даних обставин, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги відносно того, що є безпідставним та таким, що не узгоджується із положеннями норм права, які регулюють спірні правовідносини, висновок суду першої інстанції відносно того, що судом не встановлено порушення прав позивача на житло.

При цьому, перевід житлових приміщень у нежитлові регулюється нормами чинного законодавства.

А саме, відповідно до приписів ч.2 статті 111 ЖК Української РСР, якщо будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, у зв`язку з непридатністю для проживання підлягає знесенню або будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий, інше благоустроєне жиле приміщення надається виселюваним державною, кооперативною або іншою громадською організацією, якій належить будинок, що підлягає знесенню, або якій призначається підлягаючий переобладнанню будинок (жиле приміщення), а в разі відсутності цієї організації чи неможливості надання нею жилого приміщення - виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.

Необхідно зазначити, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, належним чином не звернув увагу на заявлені позивачем вимоги, а також норми права, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги, зокрема зміст статей 110-113 ЖК Української РСР, а також залишив поза увагою доводи позивача про порушення її права на житло в квартирі, в якій вона проживає понад 30 років. За даних обставин, суд першої інстанції у рішенні від 08.04.2021 року дійшов помилкового висновку, що оскаржуваним п.2 рішення №12 від 25.02.2010 року виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області - в частині приміщення, в якому з 12.07.1986 року зареєстрована та проживає ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_5 , та виданим на підставі даного рішення свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 19.03.2010 року, не порушено законні права позивача ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, при цьому, рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08.04.2021 року необхідно скасувати. За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів, Міністерства оборони України про визнання неправомірним та скасування рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, скасування свідоцтва про право власності, задовольнити частково. Визнати неправомірним та скасувати п.2 рішення №12 від 25.02.2010 року виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області: Надати дозвіл на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою, в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів на будівлі і споруди Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК, що розташовані по АДРЕСА_3 : будівля військкомату; сховище для техніки; вбиральня. - в частині приміщення, в якому зареєстрована ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_5 . Визнати неправомірним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.03.2010 року, видане виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області.

На підставі приписів статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів на користь ОСОБА_1 по 826 грн. 80 коп. судового збору з кожного, в рахунок відшкодування документально підтверджених (а.с.88,108, том 3) понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями: 141, 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 квітня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів, Міністерства оборони України про визнання неправомірним та скасування рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, скасування свідоцтва про право власності, задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати п.2 рішення №12 від 25.02.2010 року виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області: Надати дозвіл на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою, в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів на будівлі і споруди Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК, що розташовані по вул.Козацька,25 м.Новгород-Сіверський: будівля військкомату; сховище для техніки; вбиральня. - в частині приміщення, в якому зареєстрована ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_5 .

Визнати неправомірним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.03.2010 року, видане виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області.

Стягнути з Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів на користь ОСОБА_1 по 826 грн. 80 коп. судового збору з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: