Справа № 149/2479/20
Провадження №2/149/54/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.06.2021 р. м. Хмільник

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Павлюк О. О.

за участі секретаря Зоріної О. Г.

позивача ОСОБА_1 , її представника Якименко-Шевчук Ю. О.

відповідача ОСОБА_3 , його представника - адвоката Поворознюка Б. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позов мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 , є приватною власністю позивача. Позивач зазначає, що вони з відповідачем припинили ведення спільного господраства у листопаді 2016, а квартиру вона придбала 1 серпня 2017. Факт припинення шлюбних відносин, як вказує позивач, підтверджується рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09.01.2019 в справі № 149/3067/18, де зазначено, що подружні відносини між сторонами фактично припинені, протягом останніх трьох років вони проживають окремо. За таких обставин просить визнати за нею право особистої приватної власності на вказану квартиру.

Ухвалою суду від 06.11.2020 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

30.11.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову, з наступних підстав. Відповідач зазначає, що спірна квартира була придбана ним з позивачем за спільні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Оскільки у них є дві неповнолітні дитини, за якими доглядала позивач, вони продовжували вести спільне господарство та піклуватися про дітей. Під час придбання квартири відповідач у нотаріуса підписував відповідну заяву, якою дав згоду своїй дружині на придбання квартири, оскільки кошти на її придабання були спільними. Після придбання відповідач за власні кошти зробив у цій квартирі ремонт, обставин меблями та побутовою технікою.

09.12.2020 від представника позивача - адвоката Якименко-Шевчук Ю. О. надійшла відповідь на відзив, в якому вона зазначає, що спілкування на яке посилається відповідач не є критерієм наявності сім`ї в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України. Крім того, квартира була придбана за кошти позивача та їй не потрібно було звертатись за фінансовою допомогою до відповідача. Посилання відповідача на кредитний договір як на доказ того, що після придбання квартири саме він здійснив ремонтом та обставив меблями та побутовою технікою, не підтверджує цієї обставини.

Ухвалою суду від 04.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач, її представник позов підтримали і просили задовольнити. Відповідач і його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 70 СК України, розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ст. 21 СК України), яка встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства (ст. 27 СК України). Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За змістом ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Таким чином, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Виходячи із аналізу зазначених норм, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Так, позивачем до позовної заяви додано три документи: копію договору купівлі-продажу квартири, копію позовної заяви про розірвання шлюбу та копію заочного рішення суду про розірвання шлюбу. Жодних інших доказів в ході розгляду справи позивачем не подавалось. Рішень про встановлення режим окремого проживання подружжя (ст. 119 СК України) суду не надано.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2017 (а.с. 6-8) ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Згідно п. 1.3 вказаного договору на момент набуття вказаної в цьому договорі квартири покупець перебуває в зареєстрованому шлюбі. На купівлю квартири та укладення цього договору купівлі-продажу отримано згоду чоловіка покупця- ОСОБА_3 , що підтверджується його заявою від 01.08.2017, справжність його підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Милещенко О. Л. 01.08.2017 за реєстром № 841. Доказів скасування вказаного пункту сторонами суду не надано, і факт надання зазначеної згоди відповідачем на час придбання квартири сторонами не заперечується.

Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Заочним рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09.01.2019 в справі № 149/3067/18 (копія на а.с. 10) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14 лютого 2007 року Хмільницьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області, актовий запис № 22 розірвано.

У вказаній справі позивач ОСОБА_3 в своїй позовній заяві від 20.11.2018 року посилавсяться на те, що вони з відповідачем ОСОБА_1 припинили спільне проживання протягом останніх трьох років.

У позовній заяві від 03.11.2020 ОСОБА_1 посилається на те, що факт припинення шлюбних відносин підтверджується рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09.01.2019 в справі № 149/3067/18, де зазначено, що подружні відносини між сторонами фактично припинені, протягом останніх трьох років вони проживають окремо.

Суд відхиляє зазначене твердження, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Разом з тим, як вбачається із заочного рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09.01.2019 в справі № 149/3067/18, посилання про припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами міститься в описовій частині даного рішення, де зазначаються обставини на які посилався позивач в своїй позовній заяві та не можуть розцінюватись як встановлені судом в ході розгляду справи. В даному випадку суд вважає, що зазначена в судовому рішенні від 09.01.2019 обставина щодо окремого проживання сторін протягом останніх трьох років, з огляду на вищевикладене та на обставини даної справи, не може вважатися преюдиційною. Доведеність обставин, на які посилався позивач, судом при ухваленні рішення про розірвання шлюбу щодо часу припинення спільного проживання не перевірялась, та в резолютивній або мотивувальній частині рішення судом не встановлювалась.

Згідно довідок ГУ ДПС у Вінницькій області (а.с. 74-81), ОСОБА_3 згідно поданих декларацій платника єдиного податку отримав доходи: за 2013 - 229771 грн.; за 2013 - 116825 грн.; за 2014 - 253085 грн.; за 2015 - 643353 грн.; за 2016 - 567088 грн.; за 2017 - 776616 грн.; за 2018 - 790941 грн.; за 2019 - 892680 грн. Крім того, відповідачем подано копії податкових декларацій ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця за 2015-2019 роки (а.с. 63-67), згідно яких вона отримувала дохід за 2015 рік - 443926 грн., 2016 рік - 761147 грн., за 2017 рік - 744898 грн., за 2018 рік - 771196 грн., 2019 рік - 706808 грн.

Суд вважає, що за встановлених обставин справи такі докази є належнмии і достатніми на підтвердження фінансової можливості придбання спірної квартири за рахунок коштів, якими ОСОБА_1 і ОСОБА_3 володіли, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі.

Відповідачем до матеріалів справи додано копію кредитного договору № від 04.08.2018 та копію видатковою накладної (копія на а.с.55-57) відповідно до яких відповідачем в кредит було придбано холодильник, пральну машину та варильну газову поверхність. Разом з тим, суду не надано доказів того, що вказана побутова техніка встановлювалася і використовувалася у спірній квартирі, що, враховуючи суть спірних правовідносин, має істотне значення для правильного з`ясування обставин справи.

Також в судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які під присягою повідомили суду про те, що ними організовувались ремонтні роботи в квартирі АДРЕСА_1 після її придбання, та всі організаційні питання вони вирішували з ОСОБА_3 , розраховувався з ними також він. При цьому свідки вказали на перелік робіт, придбані ними матеріали та ін. В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не заперечувала, що вказані особи дійсно приймали участь у ремонті спірної квартири, однак вказала, що розрахунки здійснювала саме вона. Крім того, допитані свідки підтвердили, що відповідач, проживаючи окремо від позивача, продовжував утримувати її і дітей, які з нею проживали, купувати продукти харчування, речі тощо.

В судовому засіданні позивач та її представник неодноразово посилалася на упередженість свідків, відтак просила їх показання до уваги не брати. Однак суд вважає такі аргументи представника позивача безпідставними, оскільки жодних доказів, які б свідчили про неправдивість наданих свідками пояснень суду не надавалось, а їх особисті та трудові стосунки з відповідачем не можуть бут підставою для визнання їх свідчень недопустимими.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Забезпечення відповідачем ремонту після придбання спірної квартири, що, зважаючи на тягар доказування в даній категорії справ, не спростовано позивачем, свідчить про те, що ОСОБА_3 як співвласник брав участь в утриманні належного йому і позивачці нерухомого майна.

Інші обставини, на які посилається позивач, в тому числі щодо фактично окремого проживання з відповідачем з листопада 2016 року, встановлених судом обставин не спростовують.

За приписами ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування - обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечень або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти та налелжить їй на праві особистої приватної власності, а тому позов не підлягає задоволенню. Судові витрати згідно зі статтею 141 ЦПК України залишаються за позивачем.

На підставі ст. ст. 59, 60, 69, 70, 71, 72 СК України, та керуючись статтями 4, 5, 12, 76-82, 206, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення виготовлено 07.06.2021.

Суддя Павлюк О. О.