Справа № 645/7807/20
Провадження № 2/645/1288/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Іващенко С.О.

секретар судового засідання Гурської С.Ю.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в особі представника адвоката Сніжко Павла Володимировича до ОСОБА_3 про виділ частки із майна, що перебуває в спільній частковій власності на виділений окремий об`єкт нерухомого майна,

В с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, яким просить виділити в натурі частку із майна, що є у спільній частковій власності, а саме: житлового будинку літ.А1 з прибудовами та надвірними будівлями при ньому за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним припиненням права спільної часткової власності ОСОБА_2 , в окремий об`єкт нерухомого майна, який складається з: приміщення №1-3, № 1-5 в житловому будинку літ.А-1, приміщення № 1-2, №1-6, №1- 7, №1-15 в житловій прибудові літ. А1-1, приміщення №1-8, №1-9, №1-10, №1-11, №1-12, №1- 13, №1-14 в житловій прибудові літ. А2-2, приміщення № І в тамбурі літ.а5, ганок літ. аб, загальною площею 148,9 кв.м., житловою - 65,4 кв.м., льохи літ. Б, літ.С, навіси літ. В, літ. Г, літ. Ж, душ літ. Д, вбиральню літ. Т, огорожу № І, №4, №9, №11, ворота №8, підпірну стінку №10,замощення І, II, та визнати право власності ОСОБА_2 на виділений окремий об`єкт нерухомого майна.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником Ѕ частки житлового будинку за АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі- продажу частки житлового будинку від 04.12.2015, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. р.№ 4268.

Згідно з договором даний житловий будинок літ. А-1 з прибудовами загальною пл. 217,9 м2, житловою пл. 102,5 м2, розташований на земельній ділянці площею 1667 м2, з надвірними будівлями при ньому.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 237388729 право власності на Ѕ частки будинку не зареєстроване. Відповідно до листа комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 02.12.2020 № 12158/04-10/20 згідно наявним архівним матеріалам право власності на вищевказаний житловий будинок станом на 31.12.2012 року проведено: Ѕ частка за ОСОБА_4 (російською мовою) - нині померлою, на підставі рішення суду Фрунзенського району м. Харкова від 22.03.2001.

На сьогодні в будинку проживає спадкоємець ОСОБА_5 та її сина, нині померлого, ОСОБА_6 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка фактично прийняла спадщину у вигляді Ѕ частки вищезазначеного житлового будинку.

Позивач є фактичним користувачем частини житлового будинку літ. А-1, частини житлової прибудови літ. A1-1, житлової прибудови літ. А2-2, тамбуру а5, ганку а6, навісів В, Г, Ж, душу Д, льохів Б, С, вбиральні Т, огорожі № 1,4, 8,9,11, підпірної стінки № 10, замощення І, II.

Відповідно до Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, складеного ФОП ОСОБА_7 27.11.2020, за технічними показниками об`єкт нерухомого майна може бути поділено. Склад новоутворених об`єктів нерухомого майна та їх адреса:

Приміщення №№ 2-5,2-6,2-7 в житловому будинку літ. А-1, приміщення №№ 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 в житловій прибудові літ. A1-1, приміщення № V в тамбурі літ. А4, загальною площею 64,3 кв.м., житловою - 36,7 кв.м., сарай літ.Е, вбиральня літ. И, літня кухня літ. О, льох літ. П, навіс літ. X, огорожа № 2, ворота № 3, що знаходяться в користуванні ОСОБА_5 , можливо виділити в окреме домоволодіння, залишивши адресу: АДРЕСА_1 .

Приміщення №1-3, АДРЕСА_2 в житловому будинку літ.А-1, приміщення № 1-2, №1-6, №1-7, №1-15 в житловій прибудові літ. AM, приміщення №1-8, №1-9, №1-10, №1-11, №1-12, №1-13, №1-14 в житловій прибудові літ. А2-2, приміщення № І в тамбурі літ.а5, ганок літ.-а6, загальною площею 148,9 кв.м., житловою - 65,4 кв.м., льохи літ. Б, літ.С, навіси літ. В, літ. Г, літ. Ж, душ літ. Д, вбиральню літ. Т, огорожу № І, №4, №9, №11, ворота №8, підпірну стінку №10,замощення I, II, що знаходяться в користуванні ОСОБА_2 , можливо виділити в окреме домоволодіння з подальшим присвоєнням поштової адреси.

Позивач зазначає, що спадкування нерухомості це є право особи, а законодавством не передбачено обов`язку оформлення спадщини, у нього відсутні інші законодавчі важелі впливу на відповідача, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та захисту порушених прав на нерухоме майно - частку спірного будинку, майнові права на яку оформлені згідно діючого законодавства.

Позивач вважає, що суд має захистити його права власності на житло шляхом виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, в окремий об`єкт нерухомого майна та визнання за позивачем права власності на виділений окремий об`єкт нерухомого майна.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.01.2021 провадження по справі відкрито, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 24.02.2021 підготовче провадження у справі закрито, призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Сніжко П.В., який діє на підставі довіреності позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Відповідач до судового засідання не з`явилась, подала до суду заяву про визнання позову, який розглянути у її відсутність, зазначивши, що після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , спадщину у вигляді Ѕ частки вищевказаного будинку вона фактично прийняла, оскільки на момент смерті спадкодавців була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . А також те, що на даний час вона не має фінансової можливості звернутись до нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину , а отже і відсутня можливість розділити будинок на підставі нотаріального договору.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4).

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено і підтверджено, що на підставі договору купівлі- продажу частки житлового будинку від 04.12.2015, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. р.№ 4268 позивач ОСОБА_2 є власником Ѕ частки житлового будинку за АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 237388729 право власності на Ѕ частки будинку не зареєстроване.

Як вбачається з листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 02.12.2020 № 12158/04-10/20 згідно наявним архівним матеріалам право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012 року проведено: Ѕ частка за ОСОБА_8 (російською мовою) на підставі рішення суду Фрунзенського району м. Харкова від 22.03.2001, справа №2-516.; Ѕ частка за ОСОБА_4 (російською мовою) - на підставі рішення суду Фрунзенського району м. Харкова від 22.03.2001, справа № 2-516

Таким чином, зі справи вбачається, що 1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до цього часу ні за ким не зареєстровано.

У поданому до суду позові позивач посилався на те, що спадкування нерухомості це право особи, а законодавством не передбачено обов`язку оформлення спадщини, що у свою чергу стало підставою для звернення до суду з позовом про виділення в натурі частки нерухомого майна. Позов подано до ОСОБА_3 , яка є спадкоємицею ОСОБА_5 та її сина нині померлого ОСОБА_6 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , і, за твердженням сторін, фактично прийняла спадщину після їх смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указана норма встановлює об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 цієї статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно із ч. 1ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За приписами ст.358ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Указана норма матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин між сторонами у справі щодо виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, регулює вказані правовідносини саме між співвласниками цього майна.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.6, 7постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (з наступними змінами та доповненнями), виділ у натурі часток жилого будинку можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом. При вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту ст. 115ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Оскільки після виділу частки із спільного нерухомого майна в порядкуст.364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, який здійснює виділ, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Разом з цим слід зазначити й таке.

Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками згідно із ч. 1ст.367ЦК України за домовленістю між ними.

Згідно із ч. 3ст. 367 ЦК України договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до пп. 6.6, 6.8, 6.9, 6.11 пункту 6 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, учасники спільної часткової власності вправі укладати договори про визначення розміру часток, зміну розміру часток, а також виділення частки в натурі (поділу). Договори про виділ частки в натурі майна (поділ), право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються нотаріусом на підставі документів, що посвідчують право власності на таке майно, або на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якщо державну реєстрацію права власності на нерухоме майно проведено без видачі документа, що посвідчує таке право. Одночасно з посвідченням договору про виділ частки в натурі (поділ) житлового будинку, будівлі або споруди нотаріусом посвідчується договір про виділ частки в натурі на місцевості земельної ділянки. Для посвідчення останнього разом з іншими документами нотаріусу подається нотаріально посвідчений договір про спільну часткову власність на земельну ділянку. Укладення договору про виділ частки в натурі припиняє спільну часткову власність для особи (осіб), частка якої виділяється за цим договором. Укладення договору про поділ спільного майна припиняє спільну власність для усіх співвласників. Якщо між учасниками спільної часткової власності виникають спори щодо визначення, зміни розміру часток, а також виділу частки спільного майна в натурі (поділу), нотаріус відмовляє у вчиненні такої нотаріальної дії і роз`яснює заінтересованим особам їх право звернутися до суду для вирішення цих спорів.

З викладеного можна зробити висновок, що як укладення і нотаріальне посвідчення договору про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, так і вирішення в судовому порядку питання про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, відбувається між учасниками спільної часткової власності на підставі документів, що посвідчують право власності на таке майно.

Як установлено судом під час розгляду справи, житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві спільної часткової власності за ОСОБА_2 Ѕ частка.

До цього часу відповідачка ОСОБА_3 не зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на 1/2 частини вказаного домоволодіння.

За правилами ч. 1ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у постанові від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд в мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Отже, виключно належний відповідач може визнати позов. У свою чергу сторонами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме вказаний відповідач є правонаступником померлого, якому належала частка в будинку.

Відповідачка не надала правовстановлюючих документів, виданих на її ім`я, на частку в майні, що є спільною частковою власністю, для вирішення цього спору в порядку ст. 364 ЦК України. Фактичне прийняття нею спадщини і набуття у власність спадкового майна у вигляді 1/2 частини будинку підлягає встановленню в окремому передбаченому законом порядку, з відповідним складом учасників справи, а не в межах справи, що розглядається.

Таким чином, визнання відповідачкою позову про виділ в натурі частки нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, пред`явленого у порядку ст. 358, 361, 364 ЦК України, за відсутності відомостей на підтвердження того, що вона є співвласником цього майна, суперечить вимогам закону та може порушити права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин суд не вбачає підстав, установлених ст. 364 ЦК України, яка регулює правовідносини між сторонами у справі, для виділу в натурі сторонам у справі частки нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 81, 89, 259,263 265,268,272,273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 в особі представника адвоката Сніжко Павла Володимировича до ОСОБА_3 про виділ частки із майна, що перебуває в спільній частковій власності на виділений окремий об`єкт нерухомого майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості, що не проголошуються:

позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , адреса для листування: АДРЕСА_4 ;

представник позивача ОСОБА_1 , діє на підставі договору про надання правової допомоги №1/10-12 від 10.12.2020, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4451 від 15.08.2012;

відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП невідомий, адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 10.06.2021.

Суддя