СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/13194/17

пр. № 2/759/204/21

27 травня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Петренко Н.О. .

за участю секретаря судових засідань Заставнюк О.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 р. ОСОБА_1 ( правонаступник ОСОБА_6 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яким просить визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати орган реєстрації зняти відповідачів з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебули в зареєстрованому шлюбі, яким відповідно до розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 23.02.1970 року № 8536 було видано ордер на жиле приміщення № В131693 від 05.03.1970 року на 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на сім`ю з чотирьох осіб. Згідно рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів № 149 від 13.02.1990 року назву вулиці було змінено на АДРЕСА_3 . Зазначив, що в звязку зі смертю ОСОБА_7 відповідно до розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 671 від 26.04.2005 року в договір найму жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 було внесено зміни шляхом укладення його з ОСОБА_6 . У спірній квартирі крім ОСОБА_6 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 . Разом з тим, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають за місцем реєстрації більше шести місяців з початку 2013 року, що підтверджується відповідними актами від 10.09.2014 р., 19.09.2016 р., 23.09.2016 р. Дана поведінка дає право позивачу щодо захисту своїх прав та законних інтересів, щодо звернення до суду з позовною заявою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 24.10.2017 року було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. ОСОБА_1 в своїх поясненнях зазначив, що відповідачі з січня 2013 року не проживають у спірній квартири. Крім того, пояснив, що у лютому 2017 року змінив замки від вхідних дверей у спірній квартирі та не надав ключі відповідачам від вхідних дверей після рішення Апеляційного суду м. Києва від 28.02.2017 року.

Представник відповідачів ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.

05.03.1970 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією Блінову Григорію Микитовичу було видано ордер на жиле приміщення № В131693 на 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з чотирьох осіб ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 10).

Згідно рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів № 149 від 13.02.1990 року назву АДРЕСА_3 було змінено на АДРЕСА_3 .

Розпорядженням № 671 від 26.04.2005 року Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації «Про внесення змін в договір найму жилого приміщення ЖЕО-805» внесено зміни в договір найму жилого приміщення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 з ОСОБА_7 на ОСОБА_6 в зв`язку зі смертю ОСОБА_7 (т.1 а.с. 11).

За відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 19, 20).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частині ОСОБА_8 , ОСОБА_6 ОСОБА_1 (т.1 а.с. 38-39).

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в зв`язку з чим було замінено позивача у справі на правонаступника ОСОБА_1 .

Відповідно до складеного акту від 10.09.2014 р., 19.09.2016 р., та 23.09.2016 р. відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживають з 2004 року ( т.1 а.с. 12-14).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст.9 ЖК України).

Статтею 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За правилом ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28.02.2017 року було скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23.12.2014 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язання зняти їх з реєстраційного обліку. (т. 1 а.с. 30-31).

Із довідки начальника Святошинського УП ГУ НП у м. Києві від 10.08.2018 р. вбачається, що на спецлінію «102» 03.08.2018 року надійшло повідомлення від ОСОБА_5 про те, що співмешканці не впускають його до дому (т.1 а.с. 173).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У відповідності до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене суд, прийшов до висновку, що відсутні беззаперечні докази, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають у спірній квартирі з власної ініціативи, оскільки, як вбачається із довідки начальника Святошинського УПГУ НП в м. Києві від 03.08.2018 року вони намагалася потрапити до спірної квартири, однак отримали перешкоду у здійсненні права користування, що свідчить про те, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Також, суд враховує той факт, що позивач замінив замки на вхідних дверях та не повідомив відповідачів про заміну і не надав їм ключі.

Керуючись 4,6,10,12,13, 81-83, 141, 247, 263-264 268, ЦПК України, ст.ст.13, 16,29, 372, 405 ЦК України, ст.ст.60, 63,68, 65,70 СК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Петренко