Провадження № 2-о/643/486/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2021

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Олійника О.О.,

присяжних Калошиної В.М., Зіньковської Ю.С.,

за участю секретаря Свешнікової О.О.,

заявника - представника Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» лікаря-психіатра Заєць М.В.,

прокурора - Шокоть А.В.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Чепурової А.Л.,

особи, відносно якої розглядається заява ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали заяви Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», про госпіталізацію ОСОБА_1 без її згоди у психіатричний стаціонар КНП ХОР ОКПЛ №3 у примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

08.06.2021 року заступник генерального директора Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» Черкасова А.О. звернулась до суду з заявою, в якій просить застосувати примусову госпіталізацію у психіатричний стаціонар ОСОБА_1 на підставі положень Закону України «Про психіатричну допомогу».

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 була госпіталізована до лікарні 07.06.2021 року о 13:15 год. Направлення на госпіталізацію було видане лікарем ЕШМД Місяч, який після особистого огляду ОСОБА_1 зробив висновок про необхідність застосування примусової госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження або лікування у зв`язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку ОСОБА_1 , які надійшли від фельдшера ЕШМД-204 Місяч. На підставі цих відомостей ОСОБА_1 була оглянута лікарем-психіатром ОСОБА_2 , який підтвердив висновок про необхідність госпіталізації. 08.06.2021 року ОСОБА_1 була оглянута комісією лікарів-психіатрів лікарні. Комісія дійшла висновку, що ОСОБА_1 страждає на важке психічне захворювання у вигляді делерійного шизофреноподібного розладу органічного генезу, внаслідок якого становить безпосередню небезпеку для себе і оточуючих (психомоторно збуджена, б`ється з оточуючими, активно продукує маячну симптоматику). Потребує застосування примусової госпіталізації в психіатричний стаціонар згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

У судовому засіданні представник лікарні лікар-психіатр Заєць М.В. підтримала заяву про примусову госпіталізацію та викладені в ній доводи. Зазначила, що станом на час розгляду справи ОСОБА_1 представляє небезпеку для себе та оточуючих. Також, лікар додала, що добровільно лікуватися ОСОБА_1 не бажає. У своїй заяві лікарня зазначає, що лікування ОСОБА_1 можливе виключно в умовах стаціонару, оскільки вона страждає на важке психічне захворювання у вигляді делірійного шизофреноподібного розладу органічного генезу, внаслідок якого становить безпосередню небезпеку для себе і оточуючих (психомоторно збуджена, б`ється з оточуючими, активно продукує маячну симптоматику). Потребує застосування примусової госпіталізації в психіатричний стаціонар згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Представник лікарні заперечував можливість амбулаторного лікування ОСОБА_1 .

Прокурор в судовому засіданні наполягав на задоволенні заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до лікарні.

Представник ОСОБА_1 адвокат Чепурова А.Л. у судовому засіданні заперечувала проти примусового лікування свого клієнта, оскільки вважає, що вона не представляє небезпеки для себе та оточуючих, оскільки в її діях, які стали підставою для примусової госпіталізації не було ніякої небезпеки як для себе так і для оточуючих.

ОСОБА_1 у судовому засіданні не могла пояснити своє відношення до заяви.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Як вбачається із супровідного листка № 1344/104, ОСОБА_3 07.06.2021 року була доставлена до лікарні бригадою швидкої медичної допомоги з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з попереднім діагнозом: гострий психічний розлад.

Згідно акту психіатричного огляду особи, госпіталізованої до психіатричної лікарні у примусовому порядку згідно ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» № 17/2571 від 08.06.2021 року, складеного комісією лікарів лікарні, ОСОБА_1 страждає на важке психічне захворювання у вигляді делірійного шизофреноподібного розладу органічного генезу, внаслідок якого становить безпосередню небезпеку для себе і оточуючих (психомоторно збуджена, б`ється з оточуючими, активно продукує маячну симптоматику). Потребує застосування примусової госпіталізації в психіатричний стаціонар згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

З вказаного акту також вбачається, що ОСОБА_1 стала періодично сваритися з сусідами, використовувала ненормативну лексику, була агресивна. Останній рік перестала слідкувати за собою, занедбана, харчується недоїдками. Мешкає сама, нібито піклуються хворою соціальні служби. Донька мешкає на західній Україні, справами матері не цікавиться. Доставлена у приймальне відділення з квартири АДРЕСА_2 , у супроводі дільничного. Добровільну згоду на лікування не дала.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги (затверджені Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119) коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації.

Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить:

а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або

b) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії.

Відповідно до пункту 2 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги госпіталізація до психіатричного закладу або утримання у ньому у примусовому порядку здійснюється спочатку протягом нетривалого періоду, визначеного внутрішньодержавним законодавством, з метою спостереження та проведення попереднього лікування до розгляду питання про госпіталізацію або тримання пацієнта в психіатричному закладі наглядовим органом. Причини госпіталізації або змісту має бути негайно поінформовано пацієнту; про факт госпіталізації або змісту і їх причини також невідкладно і в докладному вигляді повідомляється наглядовому органу, особистому представнику пацієнта, якщо такий є, а також, якщо пацієнт не заперечує, сім`ї пацієнта.

Відповідно до частини шостої статті 284 Цивільного кодексу України надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону.

Частиною другою ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу повинно розглядатися як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою, оскільки воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази як окремо, так і в їх сукупності та у взаємозв`язку в цілому, суд дійшов висновку, що наявність одного лише висновку комісії лікарів, про те що у ОСОБА_1 спостерігається важке психічне захворювання у вигляді делірійного шизофреноподібного розладу органічного генезу, не може свідчити про те що ОСОБА_1 створює безпосередню небезпеку для себе та оточуючих і що її лікування можливе виключно в стаціонарних умовах.

Підставою для її примусової госпіталізації, яка була застосована до неї вперше, був лише рапорт дільничного поліції від 07.06.2021 року, зі змісту якого не вбачається, яким саме сусідам дошкуляє ОСОБА_1 , яким чином вона це робить, також у рапорті дільничного не зазначено хто його викликав до ОСОБА_1 , яким чином та на якій підставі дільничний увійшов до квартири ОСОБА_1 , оскільки відповідно до запису лікаря приймального відділення від 07.06.2021 року у п. 35 Анамнез життя зазначено: сама межі проживання не залишала.

Відповідно до запису лікаря приймального відділення КНП ХОР «ОКПЛ № 3» Кривошапка В.С. від 07.06.2021 року щодо огляду пацієнта ОСОБА_1 , зазначено, що хвора стала періодично сваритися з сусідами, використовувала ненормативну лексику, була агресивна. Останній рік перестала слідкувати за собою, занедбана, харчується недоїдками. Вдома весь час кричить, тим самим заважає сусідам. Неодноразово проявляла агресивні дії до сусідів, через що останні були змушені звертатися до соціального захисту та до районного підрозділу поліції. Критики до свого стану не має. Також у записі лікаря приймального відділення зазначено, що ОСОБА_1 рухово збуджена, багатослівна. Мислення прискорене, розірване. Перебиває лікаря, відволікається, висловлює маячні ідеї відношення, переслідування. Агресивно налаштована до оточуючих. Не надала добровільну згоду на лікування у психіатричному стаціонарі.

На уточнюючі запитання суду, лікар повідомила, що раніше ОСОБА_1 на обліку у лікаря психіатра не перебувала, до психіатричної лікарні не доставлялась.

Відповідно до запису лікаря приймального відділення при госпіталізації ОСОБА_1 був встановлений діагноз F06.2 Делірійний (шизофреноподібний) розлад органічного генезу.

Суд не погоджується із даними, які були зафіксовані у записі лікаря приймального відділення від 07.06.2021 року, виконаний лікарем ОСОБА_2 та висновками комісії лікарів психіатрів, які викладені в акті психіатричного огляду від 08.06.2021 в частині даних щодо небезпечності ОСОБА_1 для себе та оточуючих, що стало підставою для її примусової госпіталізації та вважає, що інформація яка викладена у рапорті працівника поліції не конкретизована, містить загальну інформацію.

Із рапорта поліції суд не вбачає наявність в діях ОСОБА_1 ознак небезпеки як для себе так і для оточуючих її людей. Висновки лікарів, що ОСОБА_1 становить загрозу для себе та оточуючих не підтверджується матеріалами справи, а встановлено комісією лікарів лише зі слів медичного персоналу, що не може бути належним та допустимим доказом, оскільки слова медичного персоналу повинні підтверджуватись належними доказами: показання свідків, письмові докази, відеозаписи тощо.

ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що її донька уїхала від неї на західну України, та можливо пиячить, не знає чому вона її покинула, повідомила, що у неї є родичи брати та сестри, проживає сама, не виявляла агресії по відношенню до лікаря під час судового засідання, що може слугувати ще одним доказом, поряд із дослідженими у судовому засіданні, того, що ОСОБА_1 на даний час не представляє небезпеки як для себе так і для оточуючих.

Суд не може ставити під сумнів висновок комісії лікарів у даній справі, але вважає, що наявність одного лише висновку комісії лікарів не достатньою для доведення критерію небезпечності ОСОБА_1 для себе та оточуючих, що було б підставою для її примусової госпіталізації, оскільки представником лікарні та прокурором не доведено критерії, які можуть слугувати для примусового лікування особи, а саме: має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого утримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

На обліку у лікаря психіатра ОСОБА_1 ніколи не перебувала.

Крім цього також не доведено представником лікарні та прокурором наявність такого критерію для примусової госпіталізації, відповідно до ст. 14 ЗУ Про психіатричну допомогу як - вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, оскільки саме на цю підставу лікарня посилалася у своїй заяві як на підставу для примусової госпіталізації.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07.

Також відповідно до правової позиції Верховного суду від 12.12.2019 року у справі № 552/886/19: При цьому колегія суддів виходить із того, що встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева» від 15 лютого 2019 року № 12 про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації.

Сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди.

Враховуючи наведене, відсутні передбачені законодавством України підстави для госпіталізації ОСОБА_1 до лікарні у примусовому порядку без її згоди, а тому суд дішов висновку про відмову у задоволенні заяви про госпіталізацію громадянки ОСОБА_1 у психітатричний стаціонар КНП ХОР ОКПЛ №3 без її згоди.

Підстав для вжиття заходів відповідно до ч. 4 ст. 342 ЦПК України судом не вбачається.

Керуючись ст. 2,76-80,89,258-259,263-265,268,273,293,294,341-342,354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», про госпіталізацію ОСОБА_1 без її згоди у психіатричний стаціонар КНП ХОР ОКПЛ №3 у примусовому порядку - відмовити.

Надання психіатричної допомоги у примусовому порядку відносно ОСОБА_1 припинити.

Рішення суду підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 11 червня 2021 року.

Суддя - О.О. Олійник

Присяжні - В.М. Калошина

Ю.С. Зіньковська