Справа № 750/2610/21
Провадження № 2/750/1009/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2021 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді Карапута Л.В.,

секретаря Гольцової С.В.,

за участю позивача, представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування,

в с т а н о в и в:

15.03.2021 позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_4 з вимогою про усунення відповідачки від права на спадкування на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 01.04.2000 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 . На час реєстрації шлюбу померлий мав на праві особистої власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 03.05.1989 року. Будинок розташований на земельній ділянці, площа якої в подальшому була збільшена до 567 кв.м, на яку видано Державний акт на земельну ділянку на ОСОБА_5 . Внаслідок пожежі, яка сталася в 1997 році будинок був пошкоджений та непридатний для проживання. З 1998 року позивач стала проживати з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу, та оскільки його будинок був непридатний для проживання, тому спочатку проживали у тітки позивачки за адресою: АДРЕСА_2 . Оскільки квартира була тимчасовим місцем проживання, тому почали відновлювати будинок та проводити в ньому ремонтні роботи. Зазначила, що ОСОБА_5 не працював, заощаджень не мав, зловживав спиртними напоями, а тому у відновлення будинку позивачем були зроблені власні вкладення, оскільки всі ремонтні і відновлювальні роботи виконувала особисто, а також вкладувала особисті кошти та кошти своїх батьків, які мали від ведення домашнього господарства. Позивач вказала, що зловживання алкоголем призвели до фізичних, психологічних і психічних розладів здоров`я ОСОБА_5 . Знаходячись в такому стані останній неодноразово вчиняв пожежі, вибивав шибки з вікон, руйнував віконні рами і двері. Перебування в алкогольному стані ОСОБА_5 призвело до того, що його не можна було залишати вдома без догляду, оскільки було небезпечно для нього та цілісності майна. За життя ОСОБА_5 знаходився на обліку з приводу відкритої форми туберкульозу, з 2015 року мав тертю групу інвалідності, з лютого 2018 року - другу. Про стан здоров`я ОСОБА_5 позивачка повідомляла дочку від першого шлюбу відповідачку ОСОБА_4 , просила щоб остання проживала у спірному будинку для здійснення догляду за батьком, проте відповідачка заявляла, що його хвороба і неадекватна поведінка пов`язані із зловживанням алкогольними напоями, тому вона не бажає приїздити до нього, спілкуватися та доглядати. Позивач зазначила, що оскільки спадкодавець ОСОБА_5 за станом здоров`я знаходився у безпорадному стані, а також через неадекватну поведінку потребував постійного догляду за ним, а відповідач ОСОБА_4 ухилялася від надання допомоги і здійснення догляду за рідним батьком, про що її зобов`язують норми сімейного законодавства, тому на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України просила усунути ОСОБА_4 від права на спадкування на майно ОСОБА_5 .

У судовому засіданні позивач, представник позивача просили позов задовольнити. Позивач пояснила суду, що матеріальної допомоги у відповідача вона не просила і претензій з цього приводу не має. Але їй потрібна була допомога з моральної сторони. Іноді ОСОБА_3 просила відповідачку приїхати, щоб допомогти, зокрема хотіла, щоб відповідачка приїхала, бо їй було важко і вона хотіла щоб ОСОБА_4 була для неї підтримкою. В період перебування позивача на роботі, треба було залишати з кимось чоловіка, бо страшно і важко було лишити його одного. Також пояснила, що її взяла образа, що ОСОБА_4 знала про заповіт з самого початку і нічого їй не сказала, а тепер вона має залишитись на вулиці, хоча вклала в цей будинок все своє здоров`я.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, де зазначив, що надані позивачем докази не доводять факту перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані, а дії відповідача не можуть розцінюватися, як ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який був у безпорадному стані у значенні ч. 5 ст. 1224 ЦК України. Зазначив, що ОСОБА_5 була встановлена третя і друга група інвалідності, які встановлюються особам, які не потребують постійного стороннього догляду, допомоги та піклування. Виходячи з аналізу підстав встановлення інвалідності, то лише особи з першою групою інвалідності є особами, які мождуть вважатися такими, що були у безпорадному стані у розумінні ч. 5 ст. 1224 ЦК України, проте дана група інвалідності спадкодавцеві не встановлювалась. Також вказав, що з 2000 по 2010 рік ОСОБА_4 навчалась у Козелецькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №3, а з 2010 по 2013 рік в Чернігівському державному інституті права, соціальних технологій та праці на заочній формі навчання на платній основі. В період навчання в 2012 році деякий час працювала у ТОВ «Фоззі-Фуд». В 2013 році ОСОБА_4 уклала шлюб, в 2014 році народила сина, а в 2017 - доньку. З часу укладення шлюбу та народження дітей відповідач не працює, займається вихованням дітей та родина існує за рахунок заробітку її чоловіка. Оскільки родина відповідачки складється із 4 осіб, тому остання не мала змоги переїхати до будинку батька, де проживали також 4 особи, тому відповідач не мала можливості забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, який не потребував допомоги саме від відповідача, оскільки з 01.04.2000 і до смерті перебував у шлюбі з ОСОБА_3 .

Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Спадкуванням є перхід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). (Стаття 1216 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. ( Стаття 1261 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . Її батьками є: батько - ОСОБА_5 , мати - ОСОБА_12 , шлюб між батьками відповідачки був укладений 10.08.1991 року, а розірваний 31.01.2000 року.

Згідно копії свідоцтва про одруження вбачається, що ОСОБА_5 уклав шлюб 01.04.2000 року з ОСОБА_3 (а.с. 8).

18 березня 2011 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Петрушиною Л.М. за реєстровим номером 715, яким призначив ОСОБА_4 спадкоємцем всього майна, яке на день смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати і на що він за законом матиме право. Заповіт був зареєстрований у Спадковому реєстрі (а.с. 100, 101).

08.09.2013 ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_15 та змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або декілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1236 ЦК України закріплено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Таким чином, відповідач ОСОБА_4 є спадкоємцем за заповітом всього майна її батька ОСОБА_5 .

З матеріалів спадкової справи №3/2020 заведеної після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 вбачається нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 датованої 13.01.2020 року про намір прийняти спадщину після смерті чоловіка - ОСОБА_5 та посвідчена заява ОСОБА_4 датованої 21.01.2020 року про намір прийняти спадщину після смерті батька ОСОБА_5 .

Суд керується положеннями статті 16 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України взначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорюваня. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому за змістом статтей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, невизнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справа не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбачених ст. 1224 ЦК України, можливо за умови, якщо таке право на спадкування існує.

Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку.

З аналізу норм ст. 1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування.

До першої належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом (частини 1-2 ст.1224 ЦК України).

До другої групи (ч.ч.3-5 ст.1224 ЦК України) належать спадкоємці, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у частинах 1,2 даної статті. Тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті заповіту у спадкоємця зберігається.

Виходячи з положень частини 3 статті 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц.

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається як на підставу усунення відповідачки від права на спадкування на наявність обставин, зокрема те, що відповідачка, донька спадкодавця проживала окремо від батька, хоча і була зареєстрована в будинку свого батька, життям та здоров`ям свого батька не цікавилась, будучи обізнаною про стан здоров`я батька, який зловживав спиртними напоями та потребував у сторонньому нагляді, не виконувала своїх обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, що дає підстави для усунення відповідачки, як спадкоємця за заповітом, про який позивачу стало відомо лише після смерті ОСОБА_5 , від права на спадкування майна після смерті батька ОСОБА_5 .

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з наявних у справі доказів, ОСОБА_5 була встановлена третя група інвалідності за загальним захворюванням, що підтверджується довідками до актів огляду медико-соціальною експертною комісією від 23.01.2015, 27.01.2016 та друга група інвалідності за загальним захворюванням, що підтверджується довідками до актів огляду медико-соціальною експертною комісією від 25.01.2017 , 08.02.2018.

ОСОБА_5 помер у віці 51 років, на момент смерті не досіг пенсійного віку.

Відповідно до наданих Виписки-епікриз з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_5 проходив планове стаціонарне лікування у період з 16.12.2015 по 25.12.2015; з 20.12.2016 по 03.01.2017; з 20.12.2017 по 29.12.2017; з 18.12.2018 по 28.12.2018 (а.с. 19-22), проте відсутні висновки лікарів стосовно необхідності здійснювати сторонній догляд за хворим та його стан, що унеможливлює (обмежує) пересування хворого. В жодному із наданих випадків лікування ОСОБА_5 не встановлювався діагноз, за якого можливе встановлення першої групи інвалідності, що підтверджує на те, що спадкодавець не був особою, яка потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування.

Разом з тим, з досліджених в судовому засіданні медичних карток стаціонарного хворого ОСОБА_5 , вбачається, що останній перебував на диспансерному обліку з 2006 року з приводу психічного та поведінкового розладу внаслідок вживання алкоголю.

В свою чергу позивачем не надно належних, допустимих та безспірних доказів, що є його процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідачки від надання батькові допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме від відповідача.

Крім того, належними доказами не підтверджено, що спадкодавець мав потребу у постійному, довічному сторонньому догляді, у тому числі з боку доньки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила, що знає позивача та знала померлого ОСОБА_5 , бо вона їх сусідка. Відповідачку бачила тільки, коли та була ще дитиною. Останні роки життя ОСОБА_5 хворів, лежав в лікарні та погано ходив. Останні два роки його практично не бачила, а коли бачила як він сидів у себе на дворі, то він був в хворому стані, руки і ноги трусилися, він міг кричати і валятися у дворі, коли випивав. Приблизно десь останній рік він не виходив з дому, нічого не міг зробити сам. Свідок знала, що він не міг доглядати за собою самостійно. Коли ОСОБА_5 ще міг ходити, то бувало, що до нього приходили компанії і вони могли пити весь день. В будинку ОСОБА_5 давно була пожежа, коли він ще жив з першою дружиною (матір`ю відповідачки). А відновлювався будинок вже тоді, коли там жила позивачка. ОСОБА_5 отримував пенсію по інвалідності, він не працював, а єдиним його доходом була пенсія. Чула зі слів сусідів, що у ОСОБА_5 були неоднаразові пожежі. Останній час ОСОБА_5 навіть до магазину дійти не міг, бо у нього відказували ноги, на її думку він потребував нагляду. Добре пив усе життя, але валятися на дворі почав останні 5 років.

Свідок ОСОБА_10 підтвердила, що знає позивачку та знала її померлого чоловіка. Відповідачку не знає. З 2003 року свідок проживає поряд, будинок ОСОБА_5 свідку видно з вікон. Бачила померлого завжди добре випившим, працювала тільки позивачка і забезпечувала його, а він всі гроші пропивав. Після пожежі в будинку все згоріло: підлога, вікна, ремонт після пожежі в будинку робила позивач. Останні 3-5 років ОСОБА_5 ходив з палицею, погано пересувався, не міг не прати, не готувати їжу, про прання та їжу знає зі слів позивачки, особисто свідок цього не бачила. Допомагала наглядати за ним дочка позивачки, оскільки за ним потрібно було постійно дивитись, бо він міг закурити та заснути, а потім траплялась пожежа. Коли він був в стані алкогольного сп`яніння, то вибивав шибки. Останні три роки ОСОБА_5 міг пройти пару метрів, впасти і лежати, тоді тягли його додому, вказане свідок бачила особисто зі свого балкону. Свідок повідомила, що, коли ОСОБА_5 був не сильно п`яний, то міг ходити з палицею, а коли був п`яний, а це було постійно, то взагалі не міг пересуватися. У померлого була група інвалідності. Свідок повідомила, що ніколи не бачила, щоб відповідачка приїздила до батька. Але знає зі слів ОСОБА_5 , що він пропонував відповідачці приїхати до нього, але вона не хотіла.

Свідок ОСОБА_9 повідомила, що знає позивачку, знала померлого та знає відповідачку. Свідок проживає поруч з 1989 р. Позивачка з`явилась приблизно в 1998 році, ОСОБА_5 разом із позивачкою, коли тільки почали жити, поїхали на заробітки в Москву. Свідок повідомила, що колишня дружина поїхала від ОСОБА_5 через те, що він пив. В будинку була пожежа, згоріло все (вікна, підлога), тому ОСОБА_5 і позивачка не могли одразу туди заселитись, коли одружились. Ремонт робився вже при позивачці. Вони довго завозили матеріали і робили ремонт поступово, приблизно 3-4 роки робили ремонт. Останні 3-5 років ОСОБА_5 ходив з паличкою, попід забором, далеко не ходив, десь метрів 50, не більше, іноді просив сусідів допомогти йому дійти. Стан його здоров`я був поганий. Свідок повідомила, що мили померлого ОСОБА_5 в кориті, стригли, він не міг навіть залізти в корито. Перед тим, як ОСОБА_5 став зовсім лежачий, то друзі приносили йому випивку і передавали через забор. Свідок підтвердила, що коли ОСОБА_5 ще міг ходити, то міг дійти до туалету самостійно, а останні 2-3 роки вже не міг дійти до туалету. Останні роки при спілкуванні з ОСОБА_5 можна було і не зрозуміти, що він говорить, бо він був неадекватний весь час. Померлий потребував догляду і що останні пів року дочка позивачки його годувала з ложечки та поїла. Померлий говорив свідку, що хотів би, щоб відповідачка приїхала до нього, але вона казала, що не хотіла, бо він алкоголік, цю інформацію свідок чула не особисто від відповідача, а зі слів померлого ОСОБА_5 . В будинку неодноразово горів диван померлого, бо він курив на дивані і засинав.

Свідок ОСОБА_8 підтвердила, що знає позивачку, відповідачку. Померлого свідок знала 25 років, бо проживає в тому місці з 1979 року. Під час великої пожежі у ОСОБА_5 була зруйнована стеля, вікна повипадали, двері, бо це все було дерев`яне і його потрібно було замінювати. На час пожежі з ОСОБА_5 проживала його колишня жінка та донька (відповідачка), а ремонт будинку вже робила позивачка. ОСОБА_5 останнім часом взагалі не міг за собою самостійно слідкувати і йому потрібна була сиділка. Підтвердила, що він постійно був п`яний і потребував догляду. Коли позивач була на роботі, за ним доглядала дочка позивачки, бо він не міг сам їсти, його потрібно було годувати. В туалет ОСОБА_5 також в цей час не ходив, а відро виносили позивач та її донька. ОСОБА_5 чекав, що до нього приїде відповідачка, але сама свідок не разу її не бачила. Зі слів позивача знає, що ОСОБА_4 (відповідач) один раз була, коли хотіла, щоб ОСОБА_5 її прописав в своєму будинку, але він не прописав її, а згодом її прописала позивач. Також свідок повідомила, що коли померлий останній раз бачив відповідачку, то не впізнав її, бо давно не бачив, тому що вона з ним не спілкувалась і говорила, що не хоче бачити алкоголіка.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердила, що знала померлого і знає позивачку, бо вона їх сусідка. ОСОБА_4 особисто не знає, але знає, що вона донька ОСОБА_5 від першого шлюбу. Пам`ятає велику пожежу у ОСОБА_5 , бо вона з чоловіком відчула тоді запах, а її чоловік побіг туди з іншими сусідами, щоб подивитись що сталося і допомогти. Під час пожежі в домі нікого не було і ламали двері та викликали пожежників. Усе дерев`яне згоріло, тому спочатку ОСОБА_5 з позивачкою жили десь в іншому місці, поки в будинку робили ремонт. Свідок підтвердила, що коли ОСОБА_5 напивався, то було таке, що горів диван, він кричав і вів себе невміняємо. Останні 3-5 років ОСОБА_5 погано ходив з палицею, бачила як друзі його підпоювали. Донька позивачки водила його в поліклініку до лікаря. Померлий однозначно потребував догляду, бо і в туалет не міг самостійно сходити. Відповідачку вона не бачила давно та повідомила, що остання навчалась поруч, але все одно не приходила до батька.

Свідок ОСОБА_6 дала свідчення суду, що знає позивача давно, ще зі студентських років та знала померлого. ОСОБА_4 ніколи не бачила, але знає, що це донька померлого від першого шлюбу. Про велику пожежу свідку нічого не відомо, але знає про ті пожежі коли померлий курив на дивані та після цього потрібен був ремонт. Також повідомила, що коли померлий випивав, а це було дуже часто, то він міг поставити щось варитись і кинути, а воно могло загорітись. Доглядати за собою ОСОБА_5 міг не завжди, за ним потрібно було виносити відро, він забував відключати газ останні роки, у нього були проблеми з ногами. ОСОБА_5 був весь час п`яний і друзі йому приносили випивку, бо двері до будинку були завжди відчинені, а іноді померлому передавали випивку через вікно. ОСОБА_5 дзвонив відповідачці у їх присутності, але вона не брала слухавку. Також свідок повідомила, що знає зі слів померлого, що відповідачка йому говорила, що не потребує такого спілкування, бо він пиячить та і сам померлий визнавав, що він алкоголік, але нічого не робив і навіть, коли лежав в лікарні то і там знаходив випивку. Свідок зазначила, що іноді вона сама приглядувала за ОСОБА_5 , бо він не працював, а потребував нагляду.

При цьому, суд критично відноситься до показів свідків зі сторони поивача, оскільки останні не могли підтвердити той факт, що покійний потребував сторонньої допомоги та перебував у безпорадному стані, оскільки мав змогу ходити з палицею, а також що він звертався до своєї доньки з вимогою надати матеріальну допомогу, яку потребував внаслідок погіршення стану здоров`я, не мав змоги отримати належне медичне забезпечення та необхідні медичні препарати. При цьому, сама позивач в судовому засіданні вказувала, що матеріальної допомоги їй не було потрібно від відповідачки, а лише душевну підтримку потребувала вона особисто.

Таким чином, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 дійсно потребував сторонньої допомоги, а якщо потребував - звертався за такою допомогою до відповідачки ОСОБА_4 , а остання ухилялася від її надання.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України)

Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України)

Вразовуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, встановивши, що ОСОБА_4 не вчиняла умисних дій чи бездіяльності спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю та виходячи із відсутності умов передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України для усунення відповідача від права на спадкування за законом, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 01.06.2021.

Суддя Л.В. Карапута