Справа № 459/1479/20 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/811/2687/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ДП «Львіввугілля» Жовніра В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 липня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

у травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог, покликається на те, що з 15 грудня 2008 року по 05 грудня 2019 року перебував у трудових відносинах з Відокремленим підрозділом «Шахта «Великомостівська» Державного підприємства «Львіввугілля». Наказом № 268-к від 05 грудня 2019 року його звільнено відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров`я. Стверджує, що на час його звільнення існувала заборгованість з виплати йому заробітної плати у розмірі 246 037,48 грн., яка остаточно була виплачена 06 березня 2020 року, незважаючи на те, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку та провести повний розрахунок. Зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, а з моменту звільнення до повної виплати належних йому коштів пройшло 64 робочих дні, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який на момент звернення до суду складає 74170,24 грн. З наведених підстав просить стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 середні заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 74170, 24 грн. .

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 29 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт зазначає, що відповідачем визнається факт затримки розрахунку при звільненні, однак ним не надано розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на спростування розрахунку позивача. Зазначає, що відповідач перешкоджав йому здійснити розрахунок середнього заробітку перед зверненням до суду, не надаючи відповіді на адвокатський запит, що, на думку апелянта, підтверджує факт зловживання відповідачем своїми правами. Враховуючи розрахункові листки по заробітній платі за жовтень та листопад 2019 року, середньоденна заробітна плата становить 1158,91 грн., відтак враховуючи, що позивачу прострочили виплату заробітної плати на 64 дні, то розрахунок середнього заробітку становить 74 170,24 грн. З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ДП «Львіввугілля» Жовніра В.А. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду першої інстанції довідки про нарахування йому заробітної плати за останні два місяці роботи, що передували звільненню, з клопотанням про витребування таких довідок до суду не звертався, що унеможливило проведення судом розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а представник відповідача заперечив наданий позивачем розрахунок. Суд вважав, що зазначені обставини унеможливили всебічний та об`єктивний розгляд справи, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 в період з 15.12.2008 року до 05.12.20198 року перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Льваіввугілля», 05.12.2019 року звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок стану здоров`я на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України.

Судом також встановлено, і це визнавалось представником відповідача, що на момент звільнення ОСОБА_1 не була виплачена заробітна плата, заборгованість по заробітній платі на день звільнення позивача становила 246037.48 грн., які в подальшому позивачу виплачувалися черговими платежами після звільнення, останній платіж був виплачений 06.03.2020 року, період затримки виплати заборгованості по заробітній платі з часу звільнення до дати повної її виплати становить 64 дні.

Позивачем розраховано середньоденну заробітну плату, що становить 1158.91 грн. у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, та з врахуванням кількості днів затримки виплати заробітної плати розраховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який становить 74170.24 грн.

Представником відповідача ДП «Львіввугілля» надано суду апеляційної інстанції довідку від 24.03.2021 року №1-10/462, згідно з якою середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 1279.52 грн., а загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 81889.28 грн. (1279.52 х 64 дні).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що позивачем не було надано суду довідки про розмір його заробітної плати за останні два місяці роботи, що передували звільненню, і що з клопотанням про витребування таких довідок позивач до суду не звертався, а представник відповідача заперечив наданий позивачем розрахунок, суд першої інстанції не вчинив усіх передбачених ЦПК України процесуальних дій з метою з`ясування фактичних обставин справи, розміру заробітної плати позивача, не зобов`язав відповідача, який заперечив наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на його спростування надати свій розрахунок, не вчинив передбачених процесуальним законом процесуальних дій для вирішення спору, для захисту прав, охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересам працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві ОСОБА_3 Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Верховного Суду України, зазначеними у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Визначаючи розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 , колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Враховуючи розмір суми заборгованості відповідача по виплаті заробітної плати, що становить 246037.48 грн., період протягом якого зазначена сума заборгованості позивачу виплачувалася, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 , а відтак з врахуванням положень ст. 13 ЦПК України, яка передбачає принцип диспозитивності цивільного процесу, з огляду на те, що позивач просив стягнути саме 74170.24 грн., суд апеляційної інстанції вважає позовні вимоги підставними, такими, що підлягають до задоволення, вважає розмір середнього заробітку співмірним відносно розміру невиплачених при звільненні сум, справедливим і таким, що відповідає обставинам даної справи.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 липня 2020 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 74 170 грн. 24 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01.06.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.