Справа № 278/456/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Франчука В. С., розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності за набувальною давністю, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою та, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/5 ід. частину квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивує та обґрунтовує тим, що його батько ОСОБА_6 працюючи в Облплемоб`єднані, в серпні 1970 року з сім`єю вселився у житловий будинок АДРЕСА_2 , що розташований за вище вказаною адресою.

З 27.11.1982 року будинок, у якому знаходиться зазначена квартира, був переданий на баланс колгоспу «Зоря». В подальшому, в наслідок реорганізації сільськогосподарського підприємства, будинок став пербувати на балансі СВК «Станишівське», яке було ліквідовано в 2005 році, однак на баланс сільської ради та комунальну власність будинок переданий не був, тому позивач позбавлений можливості приватизувати вказану квартиру.

Починаючи з часу вселення і по даний час, він з третіми особами безперешкодно та безперервно користується квартирою АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області засобами електронного зв`язку подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.189-190); заперечень щодо задоволення позовних вимог не має, при ухваленні рішення поклалась на розсуд суду.

Інші учасники судового процесу в засідання не з`явились; справу просили розглядать без їх участі, позовні вимоги просили задовольнити (а. с. 151-153).

У судовому засіданні було допитано у якості свідка ОСОБА_8 , який зазначив, що ОСОБА_1 та його родину знає з 1985 року, а також підтвердив, що останні фактично проживали у квартирі АДРЕСА_1 більше 10 років.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідчення особи, яка була допитана в якості свідка, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Повноваження сторін на вчинення дій по визнанню позову судом перевірені.

Відповідач не обмежений в цивільній процесуальній дієздатності, а тому розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, включаючи і право на визнання позову.

Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.106), є батьком позивача (а. с. 108).

27.08.1970 року ОСОБА_6 отримав ордер на квартиру площею 19,2 кв. м. в будинку АДРЕСА_3 (а.с. 112).

27.11.1982 року між ОСОБА_6 та Колгоспом «Зоря» був укладений договір найму житлового приміщення (а.с. 109-110); складено акт його передачі (а.с. 111).

Зі змісту листа Головного управління статистики у Житомирській області № 03.5-08/247-21 вбачається, що Колгосп «Зоря» Житомирського РАСТ, згідно рішення Житомирської районної державної адміністрації від 18.06.1993 року № 123 перереєстровано у Колективне сільськогосподарське підприємство агрофірма «Зоря», рішенням № 113 від 31.05.2000 року перереєстровано у Сільськогосподарський виробничий кооператив «Станишівський» (а.с. 197)

З інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, щоСільськогосподарський виробничий кооператив «Станишівський»(ЄДРПОУ 03746125) припинив свою діяльність з 25.07.2005 року (а.с. 198).

Рішенням виконкому Станишівської сільської ради від 17.02.2011 року № 28 «Про присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомого майна та земельним ділянкам» присвоєно квартирі, в якій проживає сім`я ОСОБА_9 поштову адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 114).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших майнових реєстрів від 27.08.2020 року № 221690512, на квартиру АДРЕСА_1 право власності не зареєстровано за жодною особою, обтяження відсутні (а.с. 124).

Згідно копії паспорта, довідок про склад зареєстрованих, витягів з погосподарських книг (а.с. 2, 85, 173-183), ОСОБА_1 (позивач) значиться зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1 .

На замовлення позивача 01.10.2018 року виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 115-116).

З довідки Комунального підприємства «БТІ» від 25.102021 року № 6160, вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано (а.с. 119)

Позивач звертався із заявою до виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області про надання дозволу на приватизацію займаного ним житлового приміщення, однак йому було відмовлено, оскільки житлове приміщення (квартира) у комунальній власності сільської ради не перебуває (а.с. 113).

Як вбачається з копії спадкової справи (а.с. 36-52), позивач є одним із спадкоємців майна померлого батька.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності.

Нормою статті 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Нормами ч. ч. 1.2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України).

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.

Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України викладеними у постанові від 04.07.2018 у справі № 201/12550/16-ц.

Ураховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, положення ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року.

Таким чином, перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати тільки після 1 січня 2001 року.

Отже, правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном (в тому числі нерухомим) почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто відлік строків, про які йдеться в частині першійстатті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, може починатися з 01.01.2001 року, тому право на звернення до суду в порядку ст. 344 ЦК України з вимогою про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю виникає тільки після 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року.

Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Таким чином, захист права позивача у даному спорі повинен вирішуватись у судовому порядку шляхом визнання за ним права власності в 1/5 ід. частині на вказану будівлю за набувальною давністю відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України.

За даних обставин, суд приходить до висновку, що права позивача є доведеними, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач є інвалідом другої групи, а тому, відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», останній звільнений від сплати судового збору (а.с. 4, 99). Відтак, судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 1-18, 76-81, 141, 209-241, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. 344 Цивільного кодексу України, суд-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності за набувальною давністю, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/5 ід. частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Стягнути зі Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області на користь держави 908,00 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено та підписано 17.06.2021 року.

Суддя О. М. Дубовік