ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

02 червня 2021 року

м. Харків

Справа № 643/16238/16-ц

Провадження № 22-ц/818/338/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря судового засідання: Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

позивач: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

відповідач: ОСОБА_4 ,

відповідач: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушевої Ольги Олександрівни про визнання недійними договорів іпотеки, купівлі-продажу квартири, визнання нечинними нотаріальні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника Максименка Олега Вікторовича , на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2020 року, ухвалене суддею Сугачовою О.О., -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушевої Ольги Олександрівни про визнання недійними договорів іпотеки, купівлі-продажу квартири, визнання нечинними нотаріальні дії.

В обгрунтування позову зазначають, що 22 грудня 2015 року між ними, з одного боку, та ОСОБА_3 , з іншого боку, було укладено договір позики, згідно умов якого останній нібито передав їм у власність грошову суму у розмірі 12040 доларів США, а вони зобов`язалися солідарно повернути позикодавцю валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 12040 доларів США не пізніше 22 грудня 2017 року в порядку та в строки передбачені договором. В забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, 22 грудня 2015 року між ними, з одного боку, та ОСОБА_3 , з іншого боку, було укладено договір іпотеки, згідно умов якого вони передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . В кінці червня 2016 вони отримали заяви від ОСОБА_6 , засвідчені приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. від 22 червня 2016 року за № 28802-24 та від 22 червня 2016 року за №02-24/286, в яких зазначено, що у зв`язку із не погашенням боргу в установлений строк, предмет іпотеки буде реалізовано на підставі ст.ст.37, 38 ЗУ «Про іпотеку». Вважають, що іпотекодержателем порушено умови договору іпотеки, а саме не надіслано на адресу іпотекодавців вимоги про усунення порушення зобов`язань. Їм стало відомо, що предмет іпотеки був реалізований на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2016 року.

У подальшому представником позивачів адвокатом Максименком О.В. подано до суду позовну заяву в новій редакції, яка обгрунтована тим, що договір іпотеки є неукладеним, так як іпотекою було забезпечено повернення грошових коштів, які насправді не надавалися та при його укладенні не дотримано істотних умов договору, які передбачені Законом України «Про іпотеку», Закону України «Про заставу» відповідними статтями Цивільного Кодексу України.

З урахування останніх уточнень просять суд визнати недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , від 22 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати нечинними нотаріальні дії приватного нотаріуса ХМНО Вахрушевою О.О. по засвідченню договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі свого представника Максименка О.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що сторонами не було досягнуто згоди по всім істотним умовам, які були передбачені законодавством.

Також зазначає, що позивач ОСОБА_1 надала свою згоду на передачу своєї частки квартири в іпотеку діючи під впливом помилки.

Вимоги про погашення заборгованості із зазначенням строку його погашення ані нею, ані іншим позивачем по справі отримано не було.

Крім того вказує, що в повідомленні про продаж предмету іпотеки відповідачем ОСОБА_3 не було зазначено ціни, за якою вона збирається його реалізовувати.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів невідповідності договору іпотеки та договору купівлі-продажу вимогам ст.ст.16, 203-204, 205 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 22 грудня 2015 між ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , з іншого боку, було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О., реєстраційний №1788, згідно умов останні отримали солідарно валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 12040 доларів США строком до 22 грудня 2017 року.

З метою забезпечення виконання взятих на себе ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики, 22 грудня 2015 року між ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з другого боку, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О., реєстраційний №1791, згідно умов якого останні передали ОСОБА_3 в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575).

Згідно частин 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до положень 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно частини 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

16 вересня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Харківської області Вахрушевою О.О. та зареєстровано в реєстрі за №286, предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 було відчужено на користь ОСОБА_4 .

У позовній заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як на підставу своїх позовних вимог, вказують, що іпотекодержателем порушено умови договору іпотеки, а саме не надіслано на адресу іпотекодавців вимоги про усунення порушення зобов`язань. Їм стало відомо, що предмет іпотеки був реалізований на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2016 року. Також зазначають, що договір іпотеки є неукладеним, так як іпотекою було забезпечено повернення грошових коштів, які насправді не надавалися та при його укладенні не дотримано істотних умов договору, які передбачені Законом України «Про іпотеку», Закону України «Про заставу» відповідними статтями Цивільного Кодексу України. У зв`язку чим вважають, що договір іпотеки від 22 грудня 2015 року та договір купівлі-продажу від 16 вересня 2016 року є недійсними.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України).

У ст.203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, згідно вимог вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Визнаючи угоду недійсною на підставі частини першої статті 203 ЦК України, суди у рішенні мають встановити, якому саме закону чи іншому нормативному акту оспорена угода не відповідає.

Як вбачається із змісту договору іпотеки від 22 грудня 2015 року під час його укладання були дотримані всі вимоги передбачені ст.203 ЦК України та Закону України «Про іпотеку». Договір іпотеки укладений у письмові формі, підписаний сторонами та нотаріально посвідчений. Будь-яких зауважень з боку учасників договору останній не містить. Осіб та їх дієздатність нотаріусом встановлено, належність предмету іпотеки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перевірено.

Доводи ОСОБА_1 про те, що договір іпотеки є неукладеним, так як іпотекою було забезпечено повернення грошових коштів, які насправді не надавалися - є безпідставними та спростовуються матеріали справи.

Так, пунктом 1 договору позики передбачено, що позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник прийняв солідарно валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 12 040 доларів США. Позичальник зобов`язується солідарно повернути позикодавцю валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 12 040 доларів США не пізніше 22 грудня 2017 року у порядку та в строки, що передбачені цим договором.

Згідно з пунктом 1 договору іпотеки, з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло солідарно у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за договором позики, укладеним між сторонами та посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. 22 грудня 2015 року за реєстровим №1788, Боржник отримав солідарно від іпотекодержателя валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 12 040 доларів США зі строком повернення не пізніше 22 грудня 2017 року, у порядку та в строки, що передбачені договором позики.

Отже, факт отримання грошових коштів за договором позики підтверджується останнім та договором іпотеки, які підписані особисто ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що ними не заперечується.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для визнання договору іпотеки від 22 грудня 2015 року недійсним.

Що стосується договору купівлі-продажу від 16 вересня 2016 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Правовідносини, які стосуються порядку звернення стягнення на передане в іпотеку майно, врегульовані Законом України «Про іпотеку».

Цим Законом визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Так, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони договору іпотеки можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі іпотеки, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Позасудовий спосіб захисту права за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в договорі іпотеки реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки передбачене статтею 38 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що у разі, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в договорі іпотеки) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Таким чином, сторони в договорі чи у відповідному застереженні, яке міститься в договорі іпотеки, можуть передбачити надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі іпотеки.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст.575 ЦК України).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором іпотеки, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю. Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Пунктом 6 договору іпотеки встановлено, що іпотекодержатель здобуває право звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні іпотекодавцем сплати боргу більш ніж на три дні за договором позики в забезпечення якої укладається цей договір. Сторони дійшли згоди, що будь-яка кореспонденція на ім`я іпотекодавця має надсилатися на адресу, вказану в цьому договорі. Така кореспонденція має вважатися отриманою іпотекодавцем в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує дім за цією адресою, незалежно від того, чи отримає іпотекодавець її особисто, та незалежно від причин неотримання особисто. Так, достатнім доказом отримання іпотекодавцем кореспонденції від іпотекодержателя та/або від нотаріуса має сприйматися будь-який поштовий документ, що підтвердить її надходження до зазначеного поштового відділення, а поштовий документ, згідно з яким іпотекодавець не проживає за зазначеною вище адресою або який повернувся з відміткою «За закінченням строку зберігання», має сприйматися - крім того достатнім доказом: відмови іпотекодавця від виконання зобов`язань за цим договором, невиконання іпотекодвцем вимоги про дострокове повернення всієї позики та виникнення у кредитора права дострокового повернення всієї позики: права звернення стягнення на майно, передане в іпотеку іпотекодавцем у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики. За рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення в повному обсязі згідно зі ст.7 Закону України «Про іпотеку», надалі -«Закон», включаючи сплату усіх процентів, відшкодування збитків завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат не утримання предмета іпотеки, а також витрат, пов`язаних з продажем предмета іпотеки.»

Підпунктом 8 п. 8 договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець зобов`язаний у випадку зміни адреси письмово повідомити про це іпотекодержателя протягом 10 днів з моменту такої зміни.

Пунктом 9 іпотечного договору передбачено застереження про задоволення вимог іпотекдержателя шляхом позасудового врегулювання.

Так, із змісту вказаного пункту вбачається, що у випадку невиконання Боржником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язань за цим договором та/або договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмету іпотеки, що є предметом Договором. Це застереження відповідно до Закону вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та свідчить про одну з наступних обставин:

а) набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем згідно ст.37 Закону України «Про іпотеку». Підписанням Договору, іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним рішенням іпотекодержателя набити предмет іпотеки у власність. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності;

б) продажу предмету іпотеки будь-які особі та будь-яким способом, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець шляхом підписання цього договору надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною, яка встановлена за згодою між іпотекодавцем та іпотекодердателем на момент укладання цього договору, або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії.

При цьому, пунктом 10 договору іпотеки передбачено, що право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, серед перелічених п.9 договору, належить іпотекодержателю.

За клопотанням позивача апеляційним судом були витребувані матеріали нотаріальної справи на підставі яких приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевої О.О. було зареєстровано договір купівлі-продажу квартири від 16 вересня 2016 року.

Зазначені матеріали свідчать про те, що у зв`язку з неналежним виконання вищевказаного договору позики, 13 квітня 2016 року ОСОБА_3 на адресу боржників ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було направлено повідомлення про порушення основного зобов`язання з вимогою про усунення порушення (т.І, а.с.53-54).

22 червня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса ХМНО Вахрушевої О.О. із заявами, якими просила передати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заяви про те, що оскільки останніми в установлений строк сума боргу погашена не була, на підставі договору іпотеки від 22 грудня 2015 року, нею прийнято рішення про реалізацію предмета іпотеки, а саме, квартири АДРЕСА_1 , в забезпечення боргу за договором позики. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання цього повідомлення, мають право письмово повідомити ОСОБА_3 про свій намір купити предмет іпотеки. Якщо не висловлять свого наміру продати предмет іпотеки, іпотекодержатель має право продати предмет іпотеки будь-якій особі на власний розсуд.

22 червня 2016 року приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. передано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заяву ОСОБА_3 про прийняття рішення щодо реалізації предмету іпотеки та відправлено позивачам.

16 вересня 2016 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. квартиру АДРЕСА_1 придбав ОСОБА_4 .

Таким чином, іпотекодержателем було дотримано вимоги закону, щодо направлення вимоги іпотекодавцям, а не отримання їх не може слугувати підставою для визнання договору купівлі продажу недійсним оскільки іпотекодержателм було вжито всіх передбачених договором та Законом заходів для повідомлення боржника належним чином про заборгованість.

Отже, з викладеного вбачається, що спірний договір купівлі-продажу був укладений в порядку та на підставі Закону України «Про іпотеку», а тому підстав для визнання його недійсним не вбачається.

Крім того, колегія звертає увагу на те, що недодержання іпотекодержателем вимог статті 38 Закону щодо повідомлення іпотекодержателя про намір укласти договір продажу предмета іпотеки та відчуження такого майна за заниженою ціною є підставою відповідальності іпотекодержателя перед іпотекодавцем за відшкодування завданих збитків, а не підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним.

Оскільки позовні вимоги про визнання нечинною нотаріальної дії приватного нотаріуса ХМНО Вахрушевої О.О. по засвідченню договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є похідною, тому також задоволенню не підлягає.

Таким чином, розглядаючи справу по суті заявлених вимог, суд повно та всебічно дослідив надані сторонами докази, дав їм належну правову оцінку, правильно визначив закон, що регулює дані правовідносини та вирішив даний спір відповідно до норм чинного законодавства.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суд, яке ухвалене з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника Максименка Олега Вікторовича - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна