Справа № 285/4619/20
провадження у справі № 2/0285/214/21
31 травня 2021 року м. Новоград-Волинський
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді…………...........Літвин О. О.,
секретаря………………………….. ОСОБА_1 ,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу
за правилами загального позовного провадження
про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,
В листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача, в якому просив визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 (далі Будинок).
В обґрунтування позову зазначає, що він є єдиним власником Будинку після смерті свого батька, в якому, окрім інших, зареєстрований відповідач. Фактично останній з 1998 року в Будинку не проживає, комунальні платежі не сплачує, жодної участі в утриманні житла не бере, вони не спілкуються, у зв`язку з чим, позбавлений можливості вирішити вказане питання у позасудовому порядку. Факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне володіння, користування та розпорядження майном.
Сторони в судове засідання не прибули.
Позивач в заяві до суду просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з вказаних підстав.
Відповідач в судове засідання повторно не прибув, про дату слухання справи повідомлений вчасно та належним чином, відповідно до вимог розділу І глави 7 ЦПК України. Правом подати відзив на позов відповідач не скористався, у зв`язку з чим суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі, без фіксації судового процесу на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду №2-961/11 від 09.08.2011, яке набрало законної сили 19.08.2011, за ОСОБА_2 визнано право власності на Будинок в порядку спадкування після смерті батька. Зазначене також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП «Новоград-Волинське МБТІ» Житомирської обласної ради від 02.09.2011 та відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до довідки відділу ведення реєстру територіальної громади Центру надання адміністративних послуг Новоград-Волинської міської ради від 23.11.2020 у Будинку зареєстровані позивач, його дружина ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Реєстрація відповідача також підтверджується повідомленням на запит суду відділу ведення реєстру територіальної громади центру надання адміністративних послуг від 30.11.2020.

Актом обстеження депутата Новоград-Волинської міської ради восьмого скликання ОСОБА_5 від 24.11.2020, складеного за участю свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , встановлено, що у Будинку ОСОБА_3 з 1998 року не проживає.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами договір (угода) про порядок користуванням спірним будинком не укладався.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, квартири або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Слід звернути увагу, що жодних документів, які підтверджували б наявність родинних відносин між відповідачем та позивачем, а саме, що вони є рідними дядею та племінником, суду надано не було, останній проживав у спірному Будинку і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Тому до вказаних спірних правовідносин слід застосувати ч.5 ст.406 ЦК України, відповідно до якої сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, Будинок належить позивачу, відповідач, який не є членом сім`ї власника житлового приміщення, не проживає в ньому без поважних причин понад 3 роки, спільним побутом з позивачем не пов`язаний, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушує права позивача, як власника, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїммайном. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню.

Керуючись статтями4, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 354 ЦПК України, - суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення, а позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду через Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата виготовлення повного тексту рішення 04 червня 2021 року.

Головуючий суддя О. О. Літвин