ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/625/21 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

з участю секретаря - Боднар Р.В.

представника Головного управління ДПС

у Тернопільській області - Лапунько М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/27051/19 за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Тернопільській області на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 березня 2021 року у справі за позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до ОСОБА_1 про виселення із службової квартири без надання іншого житла, ухваленого суддею Грицай К.М., -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року Головне управління ДФС у Тернопільській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Тернопільській області) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення із службової квартири. В обгрунтування вимог посилалось на те, що відповідачка після отримання ордера на службове житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 була звільнена з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування акцизного податку та контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів з 14 лютого 2020 року. На час отримання ордера на службове приміщення та реєстрації місця проживання їй було відомо про свої звільнення з Головного управління ДФС у Тернопільській області, що підтверджується листом Головного управління ДФС у м. Києві від 06.02.2020 року «Про звільнення» та її заявою про звільнення. ОСОБА_1 продовжила роботу у Головному управлінні ДФС у м.Київ, відтак, потреба для тимчасового проживання відповідача в спірній службовій квартирі у м.Тернополі відсутня, тому згідно вимог житлового законодавства вона підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог Головного управління ДПС у Тернопільській області до ОСОБА_1 про виселення із службової квартири без надання іншого житла відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, ГУ ДПС у Тернопільській області було подано апеляційну скаргу на рішення суду в якій просило скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 березня 2021 року та ухвалити нове рішення у даній справі про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а викладені висновки є помилковими та не відповідають обставинам справи.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що користування службовим житлом здійснюється за договором житлового найму. Проте, Головним управлінням ДФС у Тернопільській області договір найму службової квартири АДРЕСА_2 укладено не було, оскільки після отримання ордера на службове житлове приміщення ОСОБА_1 була звільнена з посади головного державного ревізора-інспектора. Службове житло надається лише у зв`язку з виконанням певних трудових обов`язків і лише на час такого виконання.

Крім того, станом на дату отримання ордера на службове житлове приміщення №5 від 06.02.2019 та станом на дату реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 вже була освідомлена про звільнення, що підтверджує недобросовісність відповідачки при отриманні службової квартири .

Зазначає, що службове жиле приміщення надається державному службовцю, місце проживання якого зареєстроване в іншому населеному пункті, ніж той, у якому розташоване його місце роботи .

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом термін не поступив.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представниця ГУ ДПС у Тернопільській області підтримала апеляційну скаргу в її межах та просила задовольнити вимоги апеляційної скарги.

Відповідачка ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, заяви про відкладення розгляду справи з метою особистої участі у судовому засіданні не подала. А тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом установлено, що квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 , є нерухомим майном та право власності на дане майно 10.01.2018 року зареєстроване за Головним управлінням ДПС у Тернопільській області, що підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 вересня 2020 року.

07 вересня 2018 року житлово-побутовою комісією Головного управління ДФС у Тернопільській області прийнято рішення про реєстрацію в якості службової квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати житловою площею 13,8 кв.м та загальною площею 33,1 кв.м.

Також, 07 вересня 2018 року житлово-побутовою комісією Головного управління ДФС у Тернопільській області прийнято рішення про видачу ордера на службову квартиру АДРЕСА_3 головному державному ревізору-інспектору відділу адміністрування акцизного податку та контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління ДФС у Тернопільській області Гуменюк О.Л. у складі сім`ї одна особа, її стаж роботи у фіскальних органах 14 років 7 місяців, що підтверджено Витягом з протоколу спільного засідання житлово-побутової комісії ГУ ДФС у Тернопільській області від 07.09.2018 року.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 23.01.2019 року №58 зареєстровано спірну квартиру в якості службової квартири Головного управління ДФС у Тернопільській області та вирішено видати ордер відповідачу.

Відповідач ОСОБА_1 06 лютого 2019 року отримала ордер №5 серії МК на службове житлове приміщення, що розташована за адресою АДРЕСА_3 , та відповідачка зареєструвала місце проживання за даною адресою.

Головним управлінням ДФС у Тернопільській області договору найму житлового приміщення з відповідачем укладений не був.

Відповідно до витягу з наказу Головного управління ДФС у Тернопільській області від 12 лютого 2019 року № 35-о «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідач була звільнена з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування акцизного податку та контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів з 14 лютого 2020 року в порядку переведення для подальшої роботи в Головне управління ДФС у м. Києві, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 41 Закону України «Про державну службу», п.5 ст. 36 КЗпП України, згідно поданої ОСОБА_1 від 11 лютого 2019 року заяви про звільнення та листа Головного управління ДФС у м. Києві від 06.02.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », який надійшов до Головного управління ДФС у Тернопільській області 06 лютого 2019 року.

На адресу реєстрації ОСОБА_1 . Головним управлінням ДФС у Тернопільській області направлялись повідомлення про необхідність звільнення службової квартири, яка їй була надана для тимчасового користування як працівнику ГУ ДФС у Тернопільській області.

Довідкою Головного управління ДПС у Тернопільській області від 04.12.2020 року №3322/10/19-00-11-01/ НОМЕР_1 підтверджено, що стаж роботи ОСОБА_1 в податкових органах Тернопільської області становить 14 років 9 місяців 15 днів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із тих обставин, що в силу ст. 125 ЖК України відсутні правові підстави для виселення ОСОБА_1 із службового житла квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, оскільки відповідачка пропрацювала у позивача більш як 10 років і не підлягає такому виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів погоджується із наведеним висновком суду, який відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст.118 Житлового кодексу УРСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Порядок включення, виключення, облік, надання, вселення та виселення з службових приміщень встановлено ст.ст.118,121,122,123, 124, 125 ЖК України, Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP» затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР «Про службові жилі приміщення» від 04.02.1988 року № 37.

Згідно з ч.1 ст.118 ЖК України та п. 3 Положення жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (стаття 122 ЖК України).

Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 «Про службові жилі приміщення» (із змінами і доповненнями) затверджено «Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення» та «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР».

Відповідно до п.5 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР» про облік службових жилих приміщень» здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових та обліковуються в журналі обліку службових жилих приміщень.

Згідно п.16 Положення…, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація.

Відповідно до п. 21 цього Положення, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток №2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про виселення із службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради про включення їх до числа службових.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 23.01.2019 року №58 квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в якості службової Головного управління ДФС у Тернопільській області.

Матеріалами справи встановлено, що спірна квартира має статус службового жилого приміщення, що зокрема підтверджується вищевказаним рішенням виконавчого комітету та визнається учасниками справи.

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 була надана в користування відповідачці на підставі ордера №5 від 06 лютого 2019 року, як службова, оскільки ОСОБА_1 працювала на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування акцизного податку та контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління ДФС у Тернопільській області.

ОСОБА_1 з 14 лютого 2019 року була звільнена з посади за ч.5 ст. 36 КзпП в порядку переведення для подальшої роботи в Головне управління ДФС у м.Києві відповідно до п.2 частини 1 статті 41 Закону України Про державну службу, однак не звільнила квартиру, надану їй для проживання, залишається зареєстрованою у даному житловому приміщенні.

Стаж роботи відповідачки на різних посадах у позивача становить 14 років 9 місяців 15 днів, що визнається учасниками справ та підтверджується матеріалами справи, зокрема, копією трудової книжки відповідачки (а.с.52-59).

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.ч.4,5 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (ч. 1,2 ст. 109 ЖК України).

Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

За таких обставин, наявності підстав для виселення відповідачки, які передбачені наведеною нормою, позивачем не доведено і судом таких обставин не встановлено.

Твердження апеляційної скарги про те, що Головним управлінням ДФС у Тернопільській області договір найму службової квартири АДРЕСА_2 укладено не було, оскільки після отримання ордера на службове житлове приміщення ОСОБА_1 була звільнена з посади головного державного ревізора-інспектора не заслуговують на увагу апеляційного суду, як такі що не впливають на правильність висновків суду про відмову у виселенні відповідачки із спірної службової квартири без надання іншого жилового приміщення.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про недобросовісність відповідачки, яка отримала службове житло у м.Тернополі, вже будучи фактично переведеною для подальшої роботи в Головне управління ДФС у м.Києві, оскільки питання видачі ордера на службове житло відповідачки позивачем не оспорюється, а, навпаки, визнаються обставини надання відповідачці службового житла в установленому порядку.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення, такі доводи по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й правильної оцінки судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі Проніна проти України).

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги Головного управління ДПС у Тернопільській області без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції слід покласти на позивача - Головное управління ДПС у Тернопільській області в межах сум, ним понесених.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,- постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 березня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції покласти на позивача в межах сум, ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 червня 2021 року.

Головуючий : Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Сташків Б.І.