КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/3321/2020 Головуючий у І інстанції - Яровенко Н.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/6149/2021 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

встановив:

В лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у шлюбі.

Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02 листопада 2018 року шлюб між сторонами було розірвано.

На підставі усної домовленості сторони домовились, що син буде проживати як з батьком так і з матір`ю.

З серпня 2019 року з боку відповідача почалися вчинятися постійні перешкоди у спілкуванні з дитиною, які набули системного характеру.

Розпорядженням Дніпровської РДА від 04 жовтня 2019 року №810 було визначено графік спілкування позивача зі своїм сином та відповідно до встановлених днів, позивачу також визначено графік у період зимових канікул з дати початку зимових шкільних канікул у непарному році до 03 січня парного року.

У зв`язку з чим, позивач придбав путівку у ТОВ «Санаторій «Кришталеве джерело», однак поїхати на запланований відпочинок не вдалося, оскільки відповідач сина не віддала та всіляко переховувала його у зв`язку з чим позивач зазнав втрат на суму 45720 гривень.

Крім того, позивача зазначає, що його син відвідує кожну п`ятницю та суботу великий теніс та гроші за заняття сплачуються наперед до 5 числа кожного місяця, лише за повний місячний абонемент.

Позивач сплачував кошти у розмірі 2250 грн за січень 2020 року та 2950 грн за лютий 2020 року, однак позивач не міг уявити, що відповідач не буде віддавати дитину та переховувати її уникаючи будь яких контактів.

Таким чином, позивач зазначає, що станом на день звернення до суду він не може побачити свою дитину.

Дитина всіляко намагається побачити батька та методи зателефонувати, щоб ОСОБА_2 його забрав.

Просив стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 21913 грн., а також моральну шкоду у розмірі 100000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року, вищезазначений позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 21913 грн. матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 грн. моральної шкоди.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що всі витрати на які позивач посилається у своїй позовній заяві не є збитками або матеріальною шкодою. Позивач добровільно, на власний розсуд здійснював відповідні оплати по рахунках, без будь-якого примусу.

Звертає увагу, що вона та ОСОБА_2 виконували розпорядження Дніпровської в м. Києві державної адміністрації, батько забирав сина на вихідні дні, по графіку згідно розпорядження, та у період канікул.

Такі періоди перебування дитини у батька негативно позначаються на здоров`ї дитини.

Дитина категорично не хоче їздити до батька, постійно телефонує до мами з проханням забрати його від батька.

Відповідач неодноразово зверталась до позивача з проханням не забирати дитину на довгий час, в тому числі з ночівлею, однак відповідач продовжує забирати дитину, бо є розпорядження служби, яке потрібно виконувати, а на психологічний та емоційний стан дитини батько уваги не звертає.

Розпорядження №810 не вирішило і без того напружені відносини між колишнім подружжям, а навпаки, це розпорядження тільки погіршило ситуацію. Воно є однобоким, оскільки з таким графіком батька, мати взагалі не має права на проведення вихідних днів з дитиною.

Зазначає, що вона у повній мірі виконує розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2019 року №810, проте у даному розпорядженні жодним чином не зазначено, що на ОСОБА_1 покладається обов`язок віддавати дитину батьку, під час того коли запроваджений карантин, а відповідно і порушення такого обов`язку.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, зазначила, що для її відшкодування необхідні такі підстави як: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього або у зв`язку із знищенням чи пошкодженням його майна.

Проте, позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження факту заподіяння шкоди, матеріали справи не містять доказів протиправної поведінки відповідача та наявності вини останнього.

Вважає, що позивач хоче отримати моральну шкоду за те, що він на власний розсуд здійснив оплату коштів на свого неповнолітнього сина.

Просила, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, який обґрунтовував тим, що судом першої інстанції достовірно було встановлено, що відповідач з 27 грудня 2019 року і до 21 лютого 2020 року ухилялась від виконання рішення органу опіки та піклування, яке викладено в розпорядженні Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2019 року №810, що призвело до спричинення матеріальної шкоди позивачу в розмірі 21913 грн.

Так, в результаті неправомірних винних дій відповідача, яка діє умисно, переховує дитину в квартирі, не відповідає на дзвінки та не віддає батьку, позивачу було спричинено матеріальний збиток у розмірі 16713 грн.

На підтвердження неправомірних дій відповідача представником ювенальної поліції на підставі діючого витягу з розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2019 року №810, яке було відомо відповідачу, був складений рапорт від 27 грудня 2019 року.

Також, зазначає, що йому було спричинено матеріальний збиток у розмірі 5200 грн. за сплачені абонементи з великого тенісу за січень-лютий 2020 року та згідно з Правилами тенісного клубу ці кошти не повернуті позивачу.

На підтвердження неправомірних дій відповідача представником ювенальної поліції на підставі діючого витягу з розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2019 року №810, яке було відомо відповідачу, були складені рапорти від 24 січня 2020 року, 31 січня 2020 року, 02 лютого 2020 року, 07 лютого 2020 року, 08 лютого 2020 року, 14 лютого 2020 року, 21 лютого 2020 року.

Загальний розмір матеріального збитку склав 21913 грн.

Вважає, що судом правомірно зазначено, що дана сума підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Просив, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що з 25 липня 2008 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 02 листопада 2018 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва було розірвано.

Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно витягу з розпорядження Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2019 року №810 визначено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у формі спілкування з малолітнім сином кожного тижня з п`ятниці після закінчення занять в школі до 17-00 години неділі. У період весняних, літніх, осінніх та зимових канікул: кожні весняні та осінні канікули непарного року, у період зимових канікул з 03 січня непарного року до закінчення зимових канікул у непарному році, у період зимових канікул з дати початку зимових канікул у непарному році до 03 січня парного року. У період літніх канікул з 16 червня по 30 червня, з 21 липня по 31 липня, з 11 серпня по 31 серпня, в разі необхідності може бути змінено за домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_4 .

27 грудня 2019 року, в день за графіком позивач повинен був забрати свого сина, останній був відсутній на уроках в школі. На телефонні дзвінки відповідач не відповідала. Двері квартири не відчиняла, в зв`язку із чим позивач був вимушений викликати поліцію. В цей день, а також протягом часу саме до 03 січня 2020 року ОСОБА_1 згідно розпорядження Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2019 року №810 малолітнього сина ОСОБА_3 для спілкування з батьком не віддала, що підтверджується копією матеріалу перевірки звернення ОСОБА_2 від 27 грудня 2019 року.

Судом також встановлено, що у позивача разом із сином було заздалегідь заплановано відпочинок на зимових канікулах сина, за який позивач здійснив оплату ще у жовтні 2019 року, що підтверджується рахунком на оплату №11110 від 18 жовтня 2019 року в розмірі 16713 грн.

Крім цього, 24 січня 2020 року, 31 січня 2020 року, 07 лютого 2020 року, 08 лютого 2020 року, 14 лютого 2020 року, 21 лютого 2020 року відповідач знову не віддала сина для побачень з батьком, чим не виконала розпорядження Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2019 року №810, що підтверджується копіями матеріалу перевірки звернення ОСОБА_2 від 24 січня 2020 року, 31 січня 2020 року, 07 лютого 2020 року, 08 лютого 2020 року, 14 лютого 2020 року, 21 лютого 2020 року.

Позивачем було здійснено оплату абонементу з великого тенісу за січень-лютий 2020 року в сумі 5200 грн., що підтверджується копіями квитанцій. Враховуючи, що протягом часу січня 2020 року - лютого 2020 року позивач не мав можливості спілкуватись із сином та дитина не відвідувала заняття з великого тенісу, позивач поніс матеріальний збиток у сумі оплати абонементу в розмірі 5200 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 з 27 грудня 2019 року і до 21 лютого 2020 року ухилялась від виконання рішення органу опіки та піклування, яке викладено в розпорядженні Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2019 року №810, що призвело до спричинення матеріальної шкоди позивачу в розмірі 21913 грн., а тому дана сума підлягає стягненню з відповідача.

Крім цього, стягуючи з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000 грн., суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, а також того, що внаслідок невиконання рішення органу опіки та піклування, яке викладено в розпорядженні Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2019 року №810 позивач був позбавлений можливості спілкуватись із сином протягом двох місяців.

З висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріального збитку у розмірі 5200 грн. та моральної шкоди у розмірі 5000 грн. колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Так, позивач просив суд стягнути з відповідача 5200 грн., які він сплатив за заняття дитиною великим тенісом у Тенісному центрі «Матчбол», однак дитина заняття не відвідувала, у зв`язку з вчиненням перешкод зі сторони відповідача у відвідуванні дитиною таких занять.

В підтвердження зазначених вимог, позивач надав суду квитанцію на суму 2250 грн., за проведення спортивних занять за січень 2020 року, квитанцію на суму 2950 грн. за проведення спортивних занять за лютий 2020 року, Правила Тенісного центру «Матчбол», а також рапорти оперативного чергового Дніпровського УП ГУНП в м. Києві від 24 січня 2020 року, 31 січня 2020 року, 02 лютого 2020 року, 07 лютого 2020 року, 08 лютого 2020 року, 14 лютого 2020 року, 21 лютого 2020 року.

Разом з цим, як вбачається з Правил Тенісного центру «Матчбол», дитина вважається учнем Центру лише після заповнення батьками анкети, ознайомлення з Правилами та оплати абонемента.

Заняття проводяться згідно розкладу.

Оплата здійснюється наперед до 5-го числа, лише за повний місячний абонемент.

Позивачем не надано, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 є учнем Тенісного центру, не надано розкладу тенісних занять, які б припадали на визначені у розпорядженні Дніпровської районної в м. Києві адміністрації №810 дні участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітнього ОСОБА_3 .

Обидві, надані позивачем квитанції про оплату спортивних занять за січень та лютий 2020 року датовані 05 лютого 2020 року, що також суперечить правилам Тенісного центру, в яких зазначено що оплата здійснюється наперед до 5-го числа.

Відтак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що матеріальний збиток у розмірі 5200 грн. йому завдано саме ухиленням відповідача від виконання рішення органу опіки та піклування, як це передбачено ч.2 ст.158 СК України.

Колегія суддів також не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром стягнутої моральної шкоди з огляду на наступне.

За правилами статтями 23,1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч.2 ст.158 СК України, рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Оцінюючи досліджені по справі докази на підтвердження спричинення позивачеві моральної шкоди, колегія суддів доходить висновку, що позивачем доведено наявність такої шкоди, однак, позивачем не доведено, що глибина його душевних страждань та порушення нормальних життєвих зв`язків відповідає заявленому розміру їх відшкодування.

Колегія суддів вважає, що відповідач не виконуючи протягом двох місяців розпорядження Дніпровської в м. Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2019 року №810, у зв`язку з чим позивач не міг спілкуватися із сином, порушила нормальні життєві зв`язки позивача несуттєво.

На думку колегії суддів, розумним, достатнім та справедливим буде визначити розмір відшкодування заподіяної позивачеві відповідачем моральної шкоди у розмірі 2000 грн.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 16713 грн. є законним та обґрунтованим, а тому повинно бути залишеним без змін.

Як уже зазначалося, у відповідності до ч.2 ст.158 СК України, рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно витягу з розпорядження Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2019 року №810 визначено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у формі спілкування з малолітнім сином кожного тижня з п`ятниці після закінчення занять в школі до 17-00 години неділі. У період весняних, літніх, осінніх та зимових канікул: кожні весняні та осінні канікули непарного року, у період зимових канікул з 03 січня непарного року до закінчення зимових канікул у непарному році, у період зимових канікул з дати початку зимових канікул у непарному році до 03 січня парного року. У період літніх канікул з 16 червня по 30 червня, з 21 липня по 31 липня, з 11 серпня по 31 серпня, в разі необхідності може бути змінено за домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 , в день за графіком позивач повинен був забрати свого сина, однак на телефонні дзвінки відповідач не відповідала, двері квартири не відчиняла, в зв`язку із чим позивач був вимушений викликати поліцію. В цей день, а також протягом часу саме до 03 січня 2020 року ОСОБА_1 згідно розпорядження Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2019 року №810 малолітнього сина ОСОБА_3 для спілкування з батьком не віддала, що підтверджується копією матеріалу перевірки звернення ОСОБА_2 від 27 грудня 2019 року.

У позивача разом із сином було заздалегідь заплановано відпочинок на зимових канікулах сина, за який позивач здійснив оплату у жовтні 2019 року, що підтверджується рахунком на оплату №11110 від 18 жовтня 2019 року в розмірі 16713 грн.

Оскільки ОСОБА_1 з 27 грудня 2019 року до 03 січня 2020 року ухилилась від виконання рішення органу опіки та піклування, яке викладено в розпорядженні Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2019 року №810, позивачу було спричинено матеріальну шкоду в розмірі 16713 грн., яка на підставі ч.2 ст.158 СК України підлягає стягненню з відповідача.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення матеріального збитку в розмірі 5200 грн., з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, а також зміни рішення районного суду в частині розміру стягнутого судового збору.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року в частині стягнення матеріального збитку у розмірі 5200 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Змінити рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року в частині стягнення моральної шкоди. Зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутий з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), з 5000 (п`яти тисяч) грн. до 2000 (двох тисяч) грн.

В решті рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба