ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року

м.Харків

справа № 953/20087/20

провадження № 22-ц/818/2239/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого : Хорошевського О.М.

суддів колегії: Бурлака І.В., Маміна О.В.

за участі секретаря Пузікової Ю.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою особи яка не приймала участі у справі ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року, постановлену суддею Садовським К. С.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільно нажитого майна,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому просила розірвати шлюб укладений з відповідачем ОСОБА_2 , поділити майно, що є їх спільною сумісною власністю, виділивши їй та визнавши за нею право власності на автобус NEOPLAN № 516, рік випуску 2000, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ; виділити та визнати право власності за ОСОБА_2 автомобіль Hyundai H-1, рік випуску 2013, д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 , та мопед Vamos M, рік випуску 1996, д.н.з. НОМЕР_5 , VIN: НОМЕР_6 ; 4) стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на її утримання в розмірі 10000 грн., щомісячно, починаючи стягнення з 04.12.2020 протягом й року.

08 грудня 2021 року позивачка подала до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просила забезпечити позов шляхом арешту на автобус NEOPLAN № 516, рік випуску 2000, д.н.з. НОМЕР_1 ; автомобіль Hyundai H-1, рік випуску 2013, д.н.з. НОМЕР_3 ; та мопед Vamos M, рік випуску 1996, д.н.з. НОМЕР_5 .

Заява вмотивована тим, що вказані транспортні засоби є їх спільним із відповідачем майном, згоди щодо поділу між сторонами не досягнуто. У неї є підстави вважати, що відповідач може реалізувати спірні транспортні засоби, оскільки відповідач вже розмістив без її згоди оголошення про продаж автобуса.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 11 грудня 2021 року заяву ОСОБА_4 задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження об`єктів рухомого майна, що на праві приватної власності належить ОСОБА_2 а саме: автобусу NEOPLAN № 516, рік випуску 2000, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ; автомобілю Hyundai H-1, рік випуску 2013, д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 , та мопед Vamos M, рік випуску 1996, д.н.з. НОМЕР_5 , VIN: НОМЕР_6 .

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, особа яка не є учасником справи ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що 28 листопада 2020 року до звернення позивачки до суду апелянтом було придбано два транспортні засоби у ОСОБА_2 , а саме автобус NEOPLAN № 516, рік випуску 2000, д.н.з. НОМЕР_1 ,; автомобіль Hyundai H-1, рік випуску 2013, д.н.з. НОМЕР_3 . Накладені судом заборони перешкоджають його праву користуванню та розпорядженню майном.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить задовольнити апеляційну скаргу, та скасувати заходи забезпечення позову.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін ухвалу суду.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

08 грудня 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову та накласти арешт, на рухоме майно яке належить подружжю.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову суд виходив із того, що рухоме майно оформлене на відповідача, є оголошення про продаж автобусу, тому є підстави вважати, що майна може бути відчужене.

Судова колегія повністю погодитися з такими з висновками суду першої інстанції не може, з огляду на наступне.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За наведених положень ЦПК України обов`язковою умовою для забезпечення позову є та обставина, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду або призвести в подальшому до неможливості виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 22.12.2006р. № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, п. 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснення, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У висновках викладених в постанові Верховного Суду від 25.09.2019 року по справі № 20/3560/18, зазначено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 22.02.2005 року у справі «Новоселецький проти України» зазначив, що стаття 1 Протоколу N 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення "Броньовський проти Польщі" [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004-...). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення "Спорронг та Лонрот проти Швеції" ( 980_098 ), від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п.69).

До заяви про забезпечення позову позивачкою додано копії свідоцтва про реєстрацію ТЗ від 26.05.2011 та 25.01.2018, ліцензійну картку видану на ім`я відповідача, посвідчення митної служби про реєстрацію ТЗ та талон тимчасової реєстрації на мопед.

Судом першої інстанції не перевірено на момент забезпечення позову належності спірного майна відповідачу.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортний засобу від 28.11.2020 транспортний засіб автобус NEOPLAN № 516, рік випуску 2000, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 належить ОСОБА_3 .

Також, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортний засобу від 28.11.2020 ОСОБА_3 є власником автомобіля Hyundai H-1, рік випуску 2013, д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 .

З відповіді Головного сервісного центру МВС Регіональний сервісний центр ГЦС МВС в Харківській області від 02.02.2021 №31/20-299 вбачається, що згідно автоматизованого обліку РСЦ МВС та державного реєстру МВС України автомобіль NEOPLAN № 516, рік випуску 2000, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 був переєстрований на іншу особу за договором купівлі-продажу від 28.11.2020 року №7565/20/005815 укладеного у суб`єкта господарювання «Мереф`янська філія ТОВ «Діметрел». Автомобіль Hyundai H-1, рік випуску 2013, д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 був переєстрований на іншу особу за договором купівлі-продажу від 28.11.2020 року№6349/2020/2318876 укладеного в присутності адміністратора ТЦС№6349.

Таким чином, на час звернення до суду з позовною заявою та до подання заяви про забезпечення позову, рухоме майно а саме автобус NEOPLAN № 516, рік випуску 2000, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль Hyundai H-1, рік випуску 2013, д.н.з. НОМЕР_3 на які накладено забору відчуження перебував у власності іншої особи, ОСОБА_3 .

Проте, ОСОБА_3 не залучений до участі у справі. Судом першої інстанції вирішено питання про обмеження належного ОСОБА_3 майна.

Враховуючи наведене та звертаючи увагу на те, що ОСОБА_3 не було залучено до участі у справі, але судом вирішено питання щодо належного йому майна, судова колегія вважає за необхідне ухвалу суду змінити, скасувавши в частині заборони відчуження автобусу NEOPLAN № 516, рік випуску 2000, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобілю Hyundai H-1, рік випуску 2013, д.н.з. НОМЕР_3 , в іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Керуючись ст. ст.259, 367, 374, 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року - змінити.

Скасувати вжиті ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження об`єктів рухомого майна а саме: автобусу NEOPLAN № 516, рік випуску 2000, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ; автомобілю Hyundai H-1, рік випуску 2013, д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 .

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді І.В.Бурлака

О.В. Маміна

Повний текст постанови виготовлено 04 червня 2021 року.