справа № 754/8197/20
головуючий у суді І інстанції Таран Н.Г.
провадження № 22-ц/824/1888/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Сержанюка А.С., Сушко Л.П.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 11 червня 2016 року у розмірі 13 950 доларів США, 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 203,53 доларів США та судовий збір у розмірі 3 778 грн 99 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 червня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач прийняла грошові кошти у розмірі 13 950 доларів США, що підтверджується розпискою, складеною сторонами.

Згідно з укладеним договором, підтвердженим розпискою, відповідач зобов`язувалась повернути позивачу грошову суму у розмірі 13 950 доларів США через 3-4 роки. Станом на момент подачі позову до суду відповідач не повернула позивачу суму позики у розмірі 13 950 доларів США.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу з нарахованими 3 % річних 14 153,53 доларів США.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 3 778 грн 99 коп. та понесені витрати на правову допомогу у сумі 4 900 грн.

Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що прийнявши на себе зобов`язання повернути позивачу 13 950 доларів США відповідач зобов`язана виконати відповідне зобов`язання в порядку та у строк, що вказаний у розписці.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. Має місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції матеріалам справи.

Обґрунтовуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що є розписка по якій не повернуто кошти, однак, без посилання на жоден доказ, який би вказував про наявність двосторонньої домовленості сторін про дату отримання відповідачем саме 13 950 доларів США, оскільки навіть сам позивач не вказує у своєму позові про двосторонню домовленість і дату передачі ним коштів, цього не має і в розписці.

У розписці не вказано жодним чином, що відповідач отримала в борг у позивача 13 950 доларів США. У розписці дослідженій судом першої інстанції значиться лише цифри «13.950» та символ «$».

Вказаний символ валюти із буквою «$» не закріплений будь-якою нормою цивільного права в Україні, а тим більше Класифікатором валют, структура якого складається з трьох блоків: коду; назви валюти українською та англійською мовами, з якої можна було б зробити висновок судом, що позивачем передано саме валюту в доларах США та розмірі 13 950 доларів США, а не в іншій валюті та кількості (як приклад «13.950» центів, або у валюті будь-якої іншої країни Канади, Австралії, Багами, тощо).

Конкретних даних про назву валюти та її країни у розписці не вказано, а висновки суду, що це саме долари США, є безпідставними та необґрунтованими.

Судом першої інстанції не враховано доводи, зазначені у позові самого позивача та змісту розписки про строки виконання так званого зобов`язання, які наступають через 3-4 роки, з уточненням «до 2020 року, включно», оскільки четвертий рік завершується 31 грудня 2020 року. При тому, що дата передачі коштів у розписці не вказана, як і не вказано що вони передаються в борг.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У розписці відповідача від 11 червня 2016 року зазначено, що «Я, ОСОБА_1 , що проживає АДРЕСА_1 , взяла в борг у ОСОБА_2 , що проживає по АДРЕСА_2 .

Зобов`язуюся повернути через 3-4 роки до 2020 року» (а.с. 6).

Судом першої інстанції досліджено оригінал розписки та долучено до матеріалів справи.

Відповідно до частини 2 статті 1047 ЦК України вказано, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що відповідач склала розписку про те, що отримала від позивача грошові кошти у розмірі 13 950 доларів США з терміном їх повернення через 3-4 роки до 2020 року.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В силу дії статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14?134 цс 18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16?ц (провадження № 14-446 цс 18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465 цс 18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446 цс 18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134 цс 18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів отриманих в борг на користь позивача.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49 цс 12.

У частині 2 статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 19 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Таким чином, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних від простроченої суми у розмірі 203,53 доларів США за період з 01 січня 2020 року до 26 червня 2020 року.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики відповідачем суду не представлено.

Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу

З огляду на те, що в матеріалах справи містяться договір про надання правової допомоги від 03 грудня 2015 року, Акт № ОУ-0000015 здачі-прийняття робіт (надання послуг), вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 4 900 грн також правомірно задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення тексту повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 01 червня 2021 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді А.С. Сержанюк

Л.П. Сушко