Справа № 307/2235/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 травня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів: Куштана Б.П., Фазикош Г.В.,

за участі секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 грудня 2020 року у складі судді Чопик В.В у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільною сумісною власністю,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року позивач звернулася в суд із зазначеним позовом.

Позов обґрунтовує тим, що 20.04.2006 року з відповідачем нею був укладений та зареєстрований шлюб, який рішенням Тячівського районного суду від 28.03.2019 року у справі №307/373/19,розірвано. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають з нею та перебувають на її утриманні, що стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 12.06.2020 р. У зв`язку з тим, що відповідач ухилявся від матеріального забезпечення дітей, рішенням Тячівського районного суду від 07.02.2020 року по справі № 307/3487/19, ухвалено стягувати з нього аліменти на їх утримання в розмірі по 1500 грн., щомісячно. Станом на день звернення до суду з цим позовом у відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів, що стверджується довідкою №1180 від 05.08.2020 року виданою Тячівським РВ ДВС. За період перебування у шлюбі, крім рухомого майна, ними було придбано і нерухоме майно, а саме - земельну ділянку, площею 0,1 га., державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №010387, цільове призначення: «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», кадастровий номер :01:001:0092, згідно висновку від 31 липня 2020 року, ринкова вартість якої становить - 25 320 (двадцять п`ять тисяч триста двадцять) грн.Вказана земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно державного акту на земельну ділянку серії ЯИ №010387, одноосібним власником вказаної земельної ділянки є ОСОБА_1 відповідач по справі. На цій земельній ділянці, за час шлюбу та спільні кошти, було збудовано домоволодіння.

Інформаційною довідкою № 210899219 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.06.2020 року стверджується, що за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 44, житловий будинок загальною площею - 349,22 м2, житлова площа - 73,27 м2, за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :01:001:0092, цільове призначення: «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» площею: 0.1 га., за записом № 14015303, на праві приватної власності 1/1 частка, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29095268 від 04.04.2016 року, зареєстровано за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Після розірвання шлюбу, відповідач вигнав її з будинку і вона вимушена була проживати з дітьми в орендованій квартирі. Та коли вона повернулася в спільно нажитий ними будинок, відповідач створив нестерпні умови для їх з дітьми проживання в ньому і вона знову була вимушена винаймати житло. Крім наведеного, відповідач також повідомив її, що він є одноосібним власником і земельної ділянки, і будинку, і їй нічого не належить, а тому вона не може претендувати на долю у вказаному майні. Оскільки земельна ділянка і житловий будинок були набуті під час шлюбу з відповідачем, за рахунок їх спільних капіталовкладень, то вважає, що вказане майно має статус спільного майна подружжя.

З врахуванням наведеного позивач просила суд ухвалити рішення, яким житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці за кадастровим номером :01:001:0092, визнати по 1/2 частині об`єктом спільної сумісної власності її, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з часу забудови та земельну ділянку площею 0,1000 га., яка розташована в АДРЕСА_1 за кадастровим номером :01:001:0092, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, визнати по 1/2 частини об`єктом спільної сумісної власності її, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з часу прийняття рішення про передачу у власність. Стягнути з відповідача 15 000грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Тячівського районного суду від 21 грудня 2020 року позов задоволено частково. Житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1 , визнано по Ѕ частині об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 1681,6 грн. та вартість витрат за послуги суб`єкта оціночної діяльності в розмірі 3000 грн. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині зазначення суду про визначення ідеальних часток (по Ѕ) у спільній сумісній власності на житловий будинок, а також в частині визнання спільною сумісною власністю в розмірі по Ѕ частині земельної ділянки кадастровим номером :01:001:0092, розташованих в АДРЕСА_1 і відмовити у задоволенні даних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд безпідставно і неправильно задовольнив заявлений позов, оскільки позивач на заявляла вимоги про поділ спільного майна в натурі, а також не врахував, що земельна ділянка є його особистою приватною власністю, оскільки одержана ним за час шлюбу із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_5 підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Справа на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглянута у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка та розташований на ній житловий будинок набуті сторонами в період шлюбу і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і позивачка має право на Ѕ частку у даному майні.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки такий відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що між позивачкою та відповідачем 20.04.2006 року укладено шлюб, який рішенням Тячівського районного суду від 28.03.2019 розірвано.

Відповідач ОСОБА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №010387, виданого 05.10.2009 року є власником земельної ділянки площею 0,1000га, яка розташована: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:0092.

На даній земельній ділянці в період шлюбу сторонами побудовано житловий будинок.

Інформаційною довідкою № 210899219 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.06.2020 року стверджується, шо за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 44, житловий будинок загальною площею - 349,22 м2, житлова площа - 73,27 м2, за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :01:001:0092, цільове призначення: «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» площею: 0.1 га., за записом № 14015303, на праві приватної власності 1/1 частка, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29095268 від 04.04.2016 року, зареєстровано за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст. ст. 60 та 70 СК України, ст. 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Незважаючи на те, що будинок та земельну ділянку було зареєстровано лише за відповідачем ОСОБА_1 , однак факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту реєстрації права власності на нього.

Встановивши, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1000га, кадастровий номер :01:001:0092, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій збудовано даний житловий будинок, набуті сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і є спільною сумісною власністю сторін, і виходячи із презумпції рівності часток подружжя у спільному майні, позивачка має право на право на 1/2 частину даного майна та обґрунтовано за нею визнав право власності на1/2 частину у такому майні.

Доводи в апеляційній скарзі про неправильність задоволення заявленого позову з посиланням на те, що позивач на заявляла вимоги про поділ спільного майна в натурі, не заслуговують на увагу, оскільки виходячи з характеру спірних правовідносин і принципу диспозитивності позивач вправі захистити свої цивільні права та інтереси у спосіб визнання права на 1/2 частку майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги, що земельна ділянка є особистою приватною власністю позивача, оскільки дана земельна ділянка отримана позивачем в період шлюбу і в період шлюбу на цій земельній ділянці сторонами побудований житловий будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя, а тому до позивача переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності у спільному майну будинку у відповідності до ст. 120 ЗК України,ст. 377 ЦК України.

З врахуванням вищенаведеного рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 грудня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 26 травня 2021 року.

Головуючий:

Судді: