Справа № 649/103/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року Великолепетиський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого Мамаєва В.А.

за участю секретаря судового засідання Шишки Н.М.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Велика Лепетиха цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

В С ТА Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги наступним. ОСОБА_1 є власником будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності виданого приватним нотаріусом Великолепетиського нотаріального округу Херсонської області Жолуденко О.О. У вказаному будинку зареєстрований колишній чоловік позивача ОСОБА_2 . Рішенням Великолепетиського районного суду Херсонської області від 18.11.2019 року по справі № 649/1223/19 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. ОСОБА_2 не проживає в даному будинку понад один рік (з грудня 2019 року), не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться, тому позивач вважає, що він втратив право користування вказаним житловим приміщенням у зв`язку з тривалою, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації. Позивач на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, просить визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, у грудні 2013 року вона уклала шлюб з відповідачем. За час перебування у шлюбі позивач придбала у ОСОБА_3 житловий будинок за 8000 гривень. Вважає, що житловий будинок є її особистою власністю, оскільки він придбаний за кошти, які належать їй особисто. Кошти на придбання вказаного житлового будинку у розмірі 4000 грн. вона відкладала з отриманої нею заробітної плати, які отримала за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , а 4000 грн. взяла в борг у своєї матері ОСОБА_4 . Будинок придбали з метою проживання у ньому їхньої сім`ї. Рішенням Великолепетиського районного суду Херсонської області від 18.11.2019 року шлюб між останніми було розірвано. Після розірвання шлюбу, відповідач понад один рік (з грудня 2019 року) не проживає у вказаному житловому будинку разом з позивачем, всі витрати пов`язані з утриманням будинку несе позивач, а тому наполягає на визнанні відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення від 26.03.2021 року (отриманого відповідачем).

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 03.12.2013 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 03.12.2013 року. Під час перебування у шлюбі позивач 17.05.2017 року придбала житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу серії НМО № 435623 від 17.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Великолепетиського районного нотаріального округу Херсонської області Жолуденком О.О. і зареєстрований в реєстрі за № 445. Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за позивачем 17.05.2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 87487645 від 19.05.2017 року.

Згідно розписки від 01.06.2016 року ОСОБА_1 (покупець) придбала у ОСОБА_3 (продавець) житловий будинок за 8000 гривень.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у вказаному житловому будинку з 03.01.2018 року.

Згідно рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 18.11.2019 року, яке набрало законної сили 19.12.2019 року, шлюб між сторонами розірвано.

Згідно ч. 1 ч. 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є:1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Вказані висновки сформульовані, у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. Вказані висновки сформульовані у постановах Верховного Суду у справі № 199/3645/17 від 07.04.2020 року, у справі № 757/45050/15 від 27.06.2018 року та у справі № 595/324/17 від 12.06.2019 року.

Позивачем у судовому засіданні доведено, що житловий будинок було придбано позивачем за 8000 грн. з яких 4000 грн. є коштами, отриманими нею як заробітна плата, що підтверджується довідкою ПТУ № 22 смт. Велика Лепетиха про доходи ОСОБА_1 за 2017 рік від 29.03.2021 року, а інші 4000 грн. є її особистими коштами отриманими від її матері, що підтверджується показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , роздруківкою руху коштів по картці ОСОБА_4 від 05.04.2021 року № 8JK8P184HHSM4JIM.

Згідно ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Враховуючи, що для придбання житлового будинку частково були використані кошти, які є заробітною платою позивача, яка відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України є спільною сумісною власністю, а також метою придбання житлового було проживання у ньому сім`ї сторін, то майно (житловий будинок) придбані за спільні кошти відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 СК України є спільною сумісною власністю. А враховуючи, що інша частина (50%) коштів на придбання житлового будинку належали позивачу на праві особистої власності, то відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України частка у розмірі 50% житлового будинку є особистою приватною власністю позивача.

Таким чином, відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України, ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України відповідач є співвласником частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР від 30.06.1983 року № 5464-Х закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідчно ч. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Верховний суд у своєму висновку, викладеному у постанові Верховного суду від 28.02.2018 року по справі № 647/1683/15-ц, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не пошируються на спірні правовідносини, які врегульовані нормами статей 319, 321 ЦК України. Ті обставини, що відповідач був відсутній в житловому будинку за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підтавами для припинення права власності на нього. А сам факт незвернення відповідача до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Відсутність відповідача у вказаному житловому будинку понад 1 рік не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком у розумінні ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач не лише є членом сім`ї власника житлового будинку, а є співвласником вказаного житлового будинку за яким зберігається право користування своєю власністю, яке є непорушним відповідно до ст. 41 Конституції Укрїни, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України.

Вивчивши і дослідивши всі докази по справі, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є необгрунтованим і відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, який розташований по АДРЕСА_1 , а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 346, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 150 ЖК УРСР від 30.06.1983 року № 5464-Х, ст.ст. 57, 60, 61 СК України, керуючись ст.ст. 12, 81, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Повне найменування сторін:

1. Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

2. Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Херсонського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 25.05.2021 року.

Головуючий підпис