Справа № 127/2-145/11
Провадження № 22-ц/801/1123/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 рокуСправа № 127/2-145/11м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І.В.

Секретар: Кузьменко Б. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк»

на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2021 року за заявою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у цивільній справі № 2-145/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

Ухвалу постановив суддя Федчишен С. А.

Ухвалу постановлено у м. Вінниці

Повний текст ухвали складено 02 квітня 2021 року,

встановив:

25 січня 2021 року АТ «Укрсиббанк» звернулось до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 листопада 2011 року Ленінським районним судом м. Вінниці було видано виконавчі листи у справі № 2-145/11 на виконання рішення цього ж суду від 27 вересня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 0 від 07 листопада 2007 року в розмірі 60 596,95 доларів США, що еквівалентно 485 165,30 грн., в тому числі: пеня 2445,18 грн., неустойка 500 грн., загальна сума заборгованості складає 488 110,48 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., які було направлено на виконання до Замостянського ВДВС Вінницького МУЮ. 23 серпня 2012 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 34033148 щодо боржника ОСОБА_1 .

Протягом тривалого часу стягувач не отримував від відділу ДВС актуальної інформації щодо проведення виконавчих дій в рамках зазначеного виконавчого провадження, у зв`язку з чим вимушений був неодноразово звертатися до відділу ДВС із заявами про надання інформації про стан виконавчого провадження, а саме: 07 листопада 2016 року, 29 листопада 2017 року, 12 вересня 2018 року, проте жодної відповіді на ці запити банк не отримав.

23 листопада 2020 року скаржник отримав відповідь із відділу ДВС, із якої стало відомо, що на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21 квітня 1999 року), у зв`язку із наявністю встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно боржника та відсутністю іншого майна та коштів, на які можна звернути стягнення, 30 вересня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Надати більш детальну інформацію неможливо, оскільки виконавче провадження та журнал реєстрації вихідної кореспонденції знищені відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2274/5 від 22 грудня 2008 року, згідно якого строк зберігання завершених виконавчих проваджень та журналу реєстрації вихідної кореспонденції становить три роки.

До даного часу постанова про повернення виконавчого документа стягувачу та оригінал виконавчого листа до банку не надходили і жодних підтверджень надсилання оригіналу виконавчого документа № 2-145/2011 від 16 листопада 2011 року щодо боржника ОСОБА_1 відділом ДВС не надано, що свідчить про втрату виконавчого листа з причин, що об`єктивно не залежали від волі стягувача та не були обумовлені його діями. У зв`язку з втратою виконавчого листа банк позбавлений прав, гарантованих йому Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, щодо повного та належного виконання рішення суду.

У зв`язку з цим АТ «Укрсиббанк» просило видати дублікат виконавчого листа у справі № 2-145/2011 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь заборгованості за кредитним договором № 0 від 07 листопада 2007 року в розмірі 60 596,95 доларів США, що еквівалентно 485 165,30 грн., в тому числі пеня 2445,18 грн., неустойка 500 грн., загальна сума заборгованості складає 488 110,48 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., та поновити строк пред`явлення зазначеного виконавчого листа до виконання.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2021 року в задоволенні заяви АТ «Укрсиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання у цивільній справі № 2-145/11 відмовлено.

В апеляційній скарзі стягувач АТ «Укрсиббанк», пославшись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву АТ «Укрсиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення його до виконання; стягнути з відповідачів судовий збір за подання апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не врахував, що до даного часу оригінал виконавчого листа до АТ «Укрсиббанк» не надходив і що банк не втратив оригінал виконавчого листа, а не отримав його від відділу ДВС, у зв`язку з чим банк позбавлений права (можливості) на примусове виконання судового рішення, яке є обов`язковим для виконання, і призводить до уникнення боржником виконання свого обов`язку та до уникнення відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Учасники справи відзиви на апеляційну скаргу не надали.

В судове засідання представник позивача не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги заяви підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 вересня 2011 року у цивільній справі № 2-145/11, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області 26 жовтня 2011 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» загальну суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 07 листопада 2007 року в розмірі 60 569,95 доларів США, що еквівалентно 485 165,30 грн., в тому числі пеня 2445,18 грн., неустойка 500 грн., загальна сума заборгованості 488 110,48 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. (том 1 а. с. 215-216; 232-234).

26 жовтня 2011 року Ленінським районним судом м. Вінниці видано виконавчий лист на виконання зазначеного рішення суду щодо боржника ОСОБА_1 (том 2 а. с. 83).

23 серпня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 34033148, боржником за яким є ОСОБА_1

30 вересня 2014 року державним виконавцем у виконавчому провадженні № 34033148 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (том 2 а. с. 84).

07 листопада 2016 року, 29 листопада 2017 року та 12 вересня 2018 року ПАТ «Укрсиббанк» надсилало до Замостянського ВДВС Вінницького МУЮ заяви, у яких просило надати інформацію про перебування на виконанні у відділі ДВС виконавчого листа № 2-145-2011 від 16 листопада 2011 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 (том 2 а. с. 85, 87, 89).

29 жовтня 2020 року АТ «Укрсиббанк» надіслало до Замостянського відділу ДВС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) та до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) повторну заяву про надання інформації про хід виконавчого провадження та проведені виконавчі дії за виконавчим листом № 2-145/2011 від 16 листопада 2011 року про стягнення боргу з ОСОБА_1 (том 2 а. с. 91).

Згідно відповіді Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 17 листопада 2020 року № 111/2.4/25 за даними автоматизованої системи виконавчого провадження (спецрозділу) та інформації, наданої Замостянським відділом ДВС у місті Вінниці встановлено, що у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження № 34033148 з виконання виконавчого листа № 2-145-2011 від 16 листопада 2011 року, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ «Укрсиббанк»; постанову про відкриття виконавчого провадження винесено 23 серпня 2012 року; 30 вересня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Надати більш детальну інформацію не вбачається можливим у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження та журналу реєстрації вихідної кореспонденції відповідно до вимог Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25 грудня 2008 року, згідно якого строк зберігання завершених виконавчих проваджень та журналу реєстрації вихідної кореспонденції становить три роки. Станом на 16 листопада 2020 року зазначений виконавчий документ повторно на виконання до Замостянського відділу ДВС у місті Вінниці не пред`являвся (том 2 а. с. 92).

Відмовляючи в задоволенні заяви АТ «Укрсиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надав належних та допустимих доказів втрати оригіналу виконавчого листа; строк пред`явлення виконавчого листа до виконання давно минув і звернувшись із вимогою про поновлення строку пред`явлення його до виконання, заявник жодним чином не аргументував обставини пропуску такого строку та не навів жодної причини, що перешкоджали вчасному пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Із наведеними конституційними положеннями кореспондується частина перша статті 18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу.

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (в редакції, що була чинною на момент набрання рішенням законної сили та повернення виконавчого документу стягувачу) (далі за текстом Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Подібні положення викладено у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року в чинній редакції (далі за текстом Закон № 1404-VIII).

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Підпунктом 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.

Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Частиною першою статті 12 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV (в редакції, що була чинною на час ухвалення судом рішення) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи протягом року, якщо інше не передбачено законом.

У пункті 1 частини другої цієї статті передбачалось, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

За змістом частини третьої статті 23 Закону № 606-XIV у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Аналогічні положення закріплено в частині п`ятій статті 12 та пункті 9 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII.

По справі встановлено, що рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 вересня 2011 року у цивільній справі № 2-145/11, набрало чинності 26 жовтня 2011 року на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області. У виконавчому листі, який було видано судом 16 листопада 2011 року на виконання вказаного рішення суду щодо боржника ОСОБА_1 , зазначено строк пред`явлення його до виконання 26 жовтня 2012 року. Виконавчий лист ПАТ «Укрсиббанк» пред`явив до виконання в межах встановленого ч. 1 ст. 22 Закону № 606-XIV строку та 23 серпня 2012 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження за цим виконавчим листом.

Постановою державного виконавця від 30 вересня 2014 року зазначений виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ПАТ «Укрсиббанк» повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом постанови неможливість виконання судового рішення державний виконавець пов`язував саме із забороною, встановленою Законом України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03 червня 2014 року протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду, об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, за недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не має права відступини (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 цього пункту.

На підставі абзацу четвертого пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедур банкрутства Закон № 1304-VII втратив чинність 21 квітня 2021 року. Отже на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали від 02 квітня 2021 року Закон № 1304-VII був чинним.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-ІХ від 13 квітня 2021 року, який набрав чинності 23 квітня 2021 року, абзац четвертий пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедур банкрутства, який передбачав втрату чинності Закону № 1304-VII через вісімнадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу, виключено.

З огляду на викладене, враховуючи, що постановою державного виконавця від 30 вересня 2014 року виконавчий документ стягувачу було повернуто на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній на той час редакції (№ 606-XIV) та на час звернення банку до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа (у січні 2021 року) та на час постановлення судом оскаржуваної ухвали строк дії встановленої Законом № 1304-VII заборони, з якою державний виконавець пов`язував неможливість виконання виконавчого листа № 2-145-2011, виданого 16 листопада 2011 року Ленінським районним судом м. Вінниці, не закінчився, заява АТ «Укрсиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа вважається такою, що подана у межах строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, у зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання є помилковим.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 643/20898/13.

При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, надавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, вкрадено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підстав матеріалів справи та судового рішення, за яким було видано втрачений виконавчий лист.

Отже, необхідними умовами для видачі судом дубліката виконавчого листа є, по-перше, його втрата, факт якої має бути підтверджений відповідними документами, а по-друге, звернення із заявою про видачу дубліката виконавчого листа до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен подати докази на підтвердження втрати виконавчого листа, а суд має обов`язково перевірити, чи не було виконано рішення суду, на підставі якого його видано та чи не втратило судове рішення законної сили.

Звернувшись до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа, АТ «Укрсиббанк» зазначило, що на неодноразові письмові звернення банку відділ ДВС не надавав інформації про хід виконавчого провадження; до даного часу постанова про повернення виконавчого документа стягувачу та оригінал виконавчого листа до банку не надходили і жодних підтверджень надсилання оригіналу виконавчого документа № 2-145/2011 від 16 листопада 2011 року щодо боржника ОСОБА_1 відділом ДВС банку не надано, що свідчить про втрату виконавчого листа з причин, що об`єктивно не залежали від волі стягувача та не були обумовлені його діями.

За змістом частини першої статті 31 Закону № 606-XIV копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, про що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Отже, належним доказом підтвердження надсилання стягувачу копії постанови про повернення виконавчого листа разом із направленням його оригіналу є виключно квитанція про відправлення та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 2-1693/10, від 28 травня 2020 року у справі № 1003/6035/12.

Постановивши ухвалу про відмову в задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого листа, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам заяви АТ «Укрсиббанк» щодо того, що оригінал виконавчого листа було втрачено не з вини банку і що відділом ДВС не надано доказів повернення стягувачу АТ «Укрсиббанк» оригіналу виконавчого листа у справі № 2-145-2011, виданого 16 листопада 2011 року Ленінським районним судом м. Вінниці.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу, що в матеріалах справи відсутні докази щодо виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 вересня 2011 року, в тому числі і солідарним боржником ОСОБА_2 , який згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 06 травня 2015 року помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 2 а. с. 63), тобто більш як через три роки після ухвалення судом рішення про солідарне стягнення з нього та ОСОБА_1 заборгованості на користь ПАТ «Укрсиббанк».

Суд першої інстанції не зазначені обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що заявником пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання і передчасно дійшов висновку про відсутність підстав для видачі дубліката виконавчого листа.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно з підпунктом 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України питання щодо видачі дубліката виконавчого документа віднесено до повноважень суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, що позбавляє апеляційний суд можливості ухвалити власне рішення по суті заяви про видачу дубліката виконавчого листа, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, враховуючи, що оскаржувана ухвала є такою, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки постанова апеляційного суду не стосується вирішення справи по суті, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2021 року скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви АТ «Укрсиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. В. Міхасішин