справа №619/5068/20
провадження №2/619/252/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року Дергачівський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді- Остропілець Є.Р.,

при секретарі Суржкової В.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

третьої особи - ОСОБА_4 ,

представника третьої особи - Кравцова Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області, приватний нотаріус ХМНО Кононова Ольга Валеріївна «Про визнання заповіту недійсним»,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області, приватний нотаріус ХМНО Кононова О.В. в якому просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кононовою О.В. 21 жовтня 2011 року за реєстровим № 460, яким все своє майно вона заповіла своїй матері - ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову ОСОБА_5 посилається на те, що 20 серпня 2020 року він звернувся до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про прийняття спадщини після смерті його дружини ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, нотаріусом йому повідомлено, що спадкодавець ОСОБА_7 залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Кононовою О.В. 21.10.2011 за реєстровим №460, яким все своє майно вона заповіла матері ОСОБА_8 .

З урахуванням цього факту позивач вказує,що раніше не міг знати про наявність заповіту, а також про його зміст, так як його дружина ОСОБА_9 ніколи йому про цей заповіт не розповідала.

Позивач вважає, що має місце доведення ОСОБА_9 до самогубства її батьками - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що позбавляє їх обох права на спадщину після смерті ОСОБА_9 .

Загибла ОСОБА_9 на час видачі заповіту могла перебувати у стані психічного розладу, так як періодично проходила лікування та перебувала під наглядом лікаря психіатра.

23.12.2020 представник відповідача ОСОБА_3 надав суду відзив на позов, відповідно до якого у задоволенні позовних вимог позивача просив відмовити вважає, що позов є надуманим, безпідставним таким, що має ознаки зловживання процесуальними правами з огляду на таке: позивач не зазначає та не надає відповідних доказів з якого періоду його дружина ОСОБА_10 страждала на психічний розлад, якій їй було встановлено діагноз та у якого саме лікаря психіатра із зазначенням відповідного медичного закладу проходила лікування спадкодавець. Крім того, докази знаходження ОСОБА_9 , на обліку у психо-неврологічному диспансері хоча б у якийсь період часу - відсутні.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала повністю, наполягала на його задоволенні.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 заперечували проти задоволення позову, просили відмовити в його задоволенні.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_11 заперечували проти задоволення позову, просили відмовити в його задоволенні.

У судове засідання представник Служби у справах дітей районної державної адміністрації надав заяву, в якій просить розглянути справу без участі представника служби та ухвалити рішення на розсуд суду.

У судове засідання представник Дергачівської державної нотаріальної контори надав заяву, в якій просить розглянути справу без участі представника нотаріальної контори та прийняти рішення на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню.

Судом було встановлено, що 20 серпня 2020 року ОСОБА_5 звернувся до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про прийняття спадщини після смерті його дружини ОСОБА_7 .

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 25.11.2020.

Нотаріусом йому повідомлено, що спадкодавець ОСОБА_9 залишила заповіт.

Відповідно до заповіту посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Кононовою О.В. від 21.10.2011 зареєстрованого в реєстрі за №460, ОСОБА_12 , на випадок своєї смерті спадкоємцем всього її рухомого та нерухомого майна призначає свою мати ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якій заповідає все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом матиме право.

Позивач вважає, що має місце доведення ОСОБА_9 до самогубства її батьками - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що позбавляє їх обох права на спадщину після смерті ОСОБА_9 .

Позивач вказує, що ОСОБА_9 на час видачі заповіту могла перебувати у стані психічного розладу, так як періодично проходила лікування та перебувала під наглядом лікаря психіатра.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем суду не надано жодного доказу, який підтверджує психічний розлад за життя у ОСОБА_10 , внаслідок якого вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними як в момент складення заповіту, так і в будь-який інший період.

Цивільний процесуальний кодекс України, а саме частина 1 статті 76, визначає докази як дані мотивуючись якими суд визначає відсутність або наявність фактів (обставин), здатних обґрунтувати вимоги або заперечення учасників процесу.

Норма статті 77 ЦПК України передбачає про те, що всі докази повинні бути належними. Тобто докази повинні містити інформацію про предмет, що розглядається.

Згідно ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Учасник справи, який подає письмові докази у копіях, повинен зазначити про наявність у нього або в іншої особи оригіналу письмового доказу. Він підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Додані до позовної заяви документи, всупереч вимогам п.2 ст. 95 ЦПК України, не завірені належним чином.

Враховуючи, що подані до позову документи не є оригіналами та як копії належним чином не завірені, такі документи не можуть підтверджувати дійсні факти, зафіксовані в їх оригіналах, що нівелює їх доказову силу.

Слід зазначити, що на час оформлення заповіту в 2011 році ОСОБА_9 була розлучена та мала прізвище ОСОБА_14 .

ОСОБА_9 , дівоче прізвище ОСОБА_15 , з 30.09.2000 року по 31.07.2003 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_16 , змінивши прізвище з ОСОБА_15 на ОСОБА_14 , номер актового запису про укладення шлюбу №1599, актовий запис складений відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції. 31 липня 2003 року шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_16 було розірвано, про що Харківським районним відділом РАГС Харківської області здійснено запис №346. (належно завірена копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №6 від 18.03.2009 року додається до відзиву).

З 2006 року по 2009 роки ОСОБА_12 перебувала у шлюбі з ОСОБА_11 . У шлюбі з ОСОБА_11 народився син - ОСОБА_6 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова за спільною заявою ОСОБА_12 та ОСОБА_11 у 2009 році шлюб між ними було розірвано.

ОСОБА_12 у 1999 році закінчила Національну юридичну академію ім. Я. Мудрого за спеціальністю "правознавство". З 1999 року- по 2002 рік навчалася в аспірантурі Національної юридичної академії ім. Я. Мудрого, а з 2002 року по день смерті була викладачем Національного юридичного університету ім. Я. Мудрого.

У 2006 році ОСОБА_12 захистила дисертацію на здобуття наукового ступеню кандидата юридичних наук.

Станом на 2011 рік ОСОБА_17 мешкала у смт. Солоницівка за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_6 .

На момент складення заповіту ОСОБА_12 взагалі не була знайома із позивачем і все належне їй майно нею придбавалося та було отримано до шлюбу з ОСОБА_5 .

В шлюб з ОСОБА_5 ОСОБА_12 вступила 26.10.2017 року.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження Же 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

За життя заповідач може в будь-який час скасувати заповіт, змінити його або скласти новий заповіт. ОСОБА_9 за життя не здійснила жодної дії щодо скасування, зміни або складення нового заповіту, отже її волевиявлення щодо складення заповіту 21.10.2011 року на користь своєї матері відповідача по справі було вільним та відповідало її внутрішній волі.

Необхідно також зазначити, що в шлюбі з ОСОБА_5 у ОСОБА_9 народився син - ОСОБА_18 (оригінал свідоцтва про народження знаходиться у позивача), який загинув разом із спадкодавцем ОСОБА_9 01.06.2020 року про що позивач не зазначає у позові.

Загибель дочки та онука для відповідача є подвійною трагедією від якої вона досі не може оговтатися.

Твердження позивача, що саме батьки ОСОБА_9 довели її до самогубства є безпідставними.

Наразі проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню №80002083 стосовно смерті ОСОБА_18 за ч.2 ст. 115 КК України як вбивство при обтяжуючих обставинах та стосовно смерті ОСОБА_7 за ч.1 ст. 115 КК України умисне вбивство з поміткою "самогубство".

У кримінальному провадженні за фактом смерті ОСОБА_7 за ч.І ст. 115 КК України відповідача ОСОБА_2 та третю особу ОСОБА_4 визнано потерпілими.

Статтею 17 Конституції України передбачено презумпцію невинуватості та забезпечення доведеност. вини. Досудове розслідування по зазначеному кримінальному провадженню не закінчено, обвинувального вироку суду не винесено і нікому не пред`явлено обвинувального акту та нікого не повідомлено про підозру.

Критично оцінюючи доводи позивача про недійсність заповіту через те, що заповідача було доведено до самогубства саме відповідачем та третьою особою суд виходить із того, що на підтвердження таких обставин позивачем не було надано суду жодних доказів.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Принцип свободи заповіту, будучи уособленням засад диспозитивності та дозвільного характеру цивільно-правового регулювання у площині спадкового права, логічно випливає як із загальних положень Цивільного кодексу України (статті 1, З, 6 ЦК України), так і з норм ст. 1234, якою гарантується право на заповіт кожної фізичної особи з повною цивільною дієздатністю. Він є доктринальним принципом.

Свобода заповіту - це надана фізичній особі можливість на власний розсуд, у межах, визначених цивільним законодавством, розпорядитися власним майном на випадок смерті, змінити чи скасувати заповіт, а також обрати для своїх заповідальних розпоряджень іншу форму, не заборонену законом.

Реалізуючи принцип свободи заповіту, кожна фізична особа-спадкодавець вправі: визначити в заповіті спадкоємцями одну або декілька осіб, незалежно від того, чи перебувають вони зі спадкодавцем у сімейних, родинних відносинах (ч. 1 ст. 1235 ЦК України), або входять/не входять до кола спадкоємців за законом; позбавити права на спадкування будь-кого з числа спадкоємців за законом, за винятком осіб, що мають право на обов`язкову частку у спадщині (ч. 2, 3 ст. 1235 ЦК України); «Вибачити» своїх негідних спадкоємців, закликавши їх до спадщини після втрати ними права на спадкування внаслідок вчинення протиправних чи аморальних вчинків (ст. 1224 ЦК України); визначити обсяг спадщини, тобто конкретні види майна, що передаються кожному зі спадкоємців за заповітом (ст. 1236 ЦК України); встановити заповідальний відказ (ст. 1237 ЦК України) або покласти на спадкоємця інші обов`язки (ст. 1240 ЦК України); призначити іншого спадкоємця (ст. 1244 ЦК України); укласти заповіт з умовою (ст. 1242 ЦК України); реалізувати свої спадкові права за допомогою «некласичних» заповідальних розпоряджень, зокрема секретного заповіту (ст. 1249 ЦК України), спадкового договору (ст. 1302 ЦК України); призначити виконавця заповіту (ст. 1286 ЦК України); у будь-який час змінити чи скасувати заповіт (ст. 1254 ЦК України).

Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин.

Як визначено у ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Таким чином спадкоємці, визначені заповітом мають переважне право над спадкоємцями за законом.

Аналізуючи спірний заповіт на предмет відповідності вимогам законодавства, відповідач вважає, що він складений приватним нотаріусом ХМНО у письмовій формі, особисто підписаний заповідачем ОСОБА_12 , що позивачем не оспорюється, та зареєстрований у встановленому законом порядку.

Перед укладенням заповіту приватний нотаріус перевірив дієздатність та правосуб`єктність ОСОБА_19 як заповідача, роз`яснив їй зміст статей 1235, 1254, 1241 ЦК України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст ст.1307 ЦК України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору, після чого здійснив посвідчення заповіту в реєстрі правочинів.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-І252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Що стосується вимог позивача щодо визнання заповіту недійсним з тих підстав, що заповідач під час складання заповіту могла перебувати у стані психічного розладу, та не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними внаслідок хворобливого стану ( ст. 225 ЦК України), позивачем не надано підтверджень та доказів, які б свідчили, що заповідач ОСОБА_9 перебувала за життя та в день складення заповіту на обліку у лікаря-психіатра з причин розладу психічного стану та їй було встановлено відповідний діагноз.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 16 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинена правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 |ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Жодних доказів, які б свідчили що ОСОБА_12 , у момент складення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними позивач суду не надав.

Відповідач зверталась до державного нотаріусу з приводу можливості отримання свідоцтва на спадщину у майбутньому після спливу строку на прийняття спадщини але їй було роз`яснено, що до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області у встановлений законом строк із заявами про прийняття спадщини за законом звернулись ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 та сама відповідач ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини за заповітом. На даний час встановлено чотири спадкоємці першого ступеня спорідненості із спадкодавцем, один з яких має також право на обов`язкову частку у спадщині і стосовно черговості прийняття спадщини та її оспорювання в судовому порядку, а також при наявності заборони на відчуження нерухомого майна, нотаріус не зможе видати свідоцтва про спадщину до вирішення по суті та набрання чинності рішеннями судів.

Позивачем у позовній заяві також зазначено, що заповіт слід визнати недійсним з підстав того, що до нього не було включено неповнолітнього ОСОБА_6 сина померлої ОСОБА_9 від першого шлюбу, який має право на обов`язкову частку у спадщині і цим заповітом порушені його права.

Звернутися до суду з вимогою визнати заповіт недійсним або частково недійсним може тільки особа, права і законні інтереси якої порушено у цьому документі.

Наявністю заповіту не було порушено ніяких прав ні позивача, ні третьої особи ОСОБА_6 .

Як зазначалося раніше, приватний нотаріус ХМНО Кононова О.В. роз`яснювала спадкодавцеві ОСОБА_9 про право на обов`язкову частку у спадщині.

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Суд може визнати заповіт частково недійсним в тому випадку, якщо в нього не включені особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині та якщо ці особи звернулись до суду із відповідним позовом.

До них відносяться: малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, яі^і спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (ст. 1241 ЦКУ). Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (ст. 1235 ЦКУ).

Згідно належно завіреної копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №60579799 від 17.06.2020 року до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є: реєстрація спадкової справи №65975278, номер у Спадковому реєстрі нотаріуса 153/2020, дата заведення спадкової справи 17.06.2020 року, місцем заведення спадкової справи є Харківська область, Дергачівський район, Дергачівська державна нотаріальна контора.

Державним нотаріусом при відкритті спадкової справи було роз`яснено відповідачеві про часткову недійсність заповіту, оскільки до заповіту не включено ОСОБА_6 , який має право на обов`язкову частку у спадщині як син заповідача та спадкоємець першої черги за законом.

Відповідач не заперечувала проти того, що її онук має право на обов`язкову частку, яку буде встановлено нотаріусом.

Правило про обов`язкову частку у спадщині є встановленою законом поправкою до заповідального розпорядження. Утім, застосування цього правила не означає, що буде застосований порядок спадкування за законом. Залишається чинним заповіт у тій; частині, в якій він не потребує поправок, передбачених правилами про обов`язкову частку.

Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. У частині позбавлення права на спадкування обов`язкового спадкоємця заповідальне розпорядження є недійсним, що в свою чергу не тягне недійсність інших частин заповіту. Зазначене зумовлене застосуванням до цих відносин ст. 217 ЦК України, відповідно до якої недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону.

При визначенні розміру обов`язкової частки саме нотаріус враховує, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом.

При визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі).

Саме ОСОБА_6 або його законний представник ОСОБА_11 мають право звернутись до суду за захистом своїх порушених прав з позовною вимогою про визнання заповіту складеного ОСОБА_9 у 2011 році частково недійсним в частині обов`язкової частки у спадщині, що успадковується спадкоємцями за законом. Зазначені особи за захистом своїх прав до суду із відповідним позовом не звернулися і ОСОБА_6 у цій справі має статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.

Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача.

Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше тат особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь - які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

Такої думки притримується Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 25.06.2019 року по справі №910/17792/17.

Спадкування обов`язкової частки в спадщині здійснюється на підставах встановлених законом, шляхом прийняття спадщини в порядку, передбаченому статтями 1268 - 1269 ЦК України.

Право на обов`язкову частку в спадщині не залежить від змісту заповіту, отже рішення суду про визнання недійсним заповіту в частині, що порушує права спадкоємця на обов`язкову частку в спадщині, не вимагається.?

Навіть без наявності рішення суду щодо визнання заповіту частково недійсним щодо обов`язкової частки у спадщині законом допускається часткова недійсність заповіту і саме на нотаріуса покладається обов`язок встановити розмір обов`язкової частки ОСОБА_6 у спадщині та видати свідоцтво йому на обов`язкову частку.

Тільки у випадку відмови приватного/державного нотаріуса видати свідоцтво на обов`язкову частку, у ОСОБА_20 виникне право на звернення до суду із відповідним позовом.

Відтак, позовні вимоги і в цій частині є необґрунтованими та побудованими при довільному тлумаченні позивачем об`єктивних обставин справи.

За наявних обставин, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними належними і допустимими доказами, а тому підстави для визнання заповіту недійсним, як наслідок, задоволення позову, відсутні.

Керуючись ст.ст. 1222, 1223, 1241, 1247, 1268-1269, ст.17 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 12, 13, 77, 81, 95, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_5 - відмовити.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 02 грудня 2020 року, якою заборонено оформлення спадкових прав після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . - скасувати.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було поставлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 21 травня 2021 року.

Суддя Є. Р. Остропілець