Справа № 132/2115/20
Провадження № 2/132/61/21
РІШЕННЯ

Іменем України

12.05.2021р. місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді СЄЛІНА Є.В.

при секретарі - КУЛИК Т.С.,

за участі: представників позивача - ОСОБА_7 , адвоката ШИМОТЮК О.В.,

відповідача - ОСОБА_2 та її представника -

адвоката ТАРАСЮК О.М.,

третьої особи - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області у порядку загального позовного провадження цивільну справу №132/2115/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , про усунення перешкод в користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

14.07.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_4 із вказаним позовом, в якому просить зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод в користуванні власною квартирою АДРЕСА_1 та 1/4 частиною сараю, розташованого поряд із зазначеним житловим будинком, а також в користуванні ним прибудинковою територією, шляхом зобов`язання забрати частину паркану, який обмежує доступ до вказаної квартири та частини господарської споруди; стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати, а саме 840,80грн. судового збору та 3000,00грн. витрат на правову допомогу адвоката. В обґрунтування цих вимог зазначив, що є власником квартири АДРЕСА_1 . В даному житловому будинку розташовані чотири квартири, одна з яких належить йому, інша під № 3 перебуває у володінні відповідача ОСОБА_2 . За кожною з квартир закріплений сарай, де власники квартир займаються підсобним господарством, та спільно користуються прибудинковою територією. Починаючи з 2008 року між власниками квартир розпочались суперечки з приводу поділу та користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок, які на свій розсуд почали самостійно облаштовувати собі окремі подвір`я. В 2010 році відповідач ОСОБА_2 звертався до суду із позовом до інших співвласників цього житлового будинку щодо усунення перешкод в користуванні власністю та прибудинковою територією, який був задоволений. Однак протягом 2019-2020 років останній, який сам був вимушений відстоювати порушені права на користування спільною прибудинковою територією, самовільно, без згоди інших власників сусідніх квартир цього будинку, загородив частину спільної прибудинкової території, а саме перегородив парканом частину спільної земельної ділянки, через що він та члени його родини позбавлені можливості доступу до своєї квартири та частини сараю, який розташований на прибудинковій території, оскільки вимушені обходити паркан в обхід прибудинкової території. Оскільки вони як співвласники будинку, не утворили об`єднання і угоди щодо поділу прибудинкової території між ними не було досягнуто, самовільне встановлення відповідачем ОСОБА_2 паркану є протиправним, а тому він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом, який просить задовольнити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2020р. вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 29.07.2020р. відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву, відповідач ОСОБА_2 просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі, а також стягнути з останнього на його користь, понесені ним судові витрати. Дану позицію обґрунтовує тим, що він проживає в квартирі АДРЕСА_2 , а саме над квартирою позивача ОСОБА_4 . Даний житловий будинок розташований на земельній ділянці (прибудинковій території) площею 0,30га., яка є їх спільним майном. Вони не утворили органу ОСББ та між ними, і іншими співвласниками будинку в цілому, не досягнуто згоди поділу прибудинкової території. Однак, кожен із власників створив собі, обгородивши парканом, так зване «подвір`я» перед входом у квартиру, доступу до якого інші власники не мають. Після винесення Калинівським районним судом Вінницької області у 2010 році, усі співвласники погодились з утворенням вільного проходу і проїзду до сараїв зі сторони квартир сусідів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , що відбувається і на даний час. Протягом останніх десяти років, у зв`язку з тим, що кожен із співвласників будинку утримує домашнє господарство, між ним неодноразово виникають суперечки. Відтак, він з метою охайного вигляду входу до своєї квартири (оскільки там часто ходили сусідські тварини) та з метою збереження належного йому майна (трактора тощо) поставив огорожу зі сторони сараїв (металеві ворота) та металеву сітку і хвіртку зі сторони позивача і АДРЕСА_4 , однак жодних замків або парканів без проходу встановлено не було, що дозволяє іншим співвласникам будинку, вільно проходити до своїх сараїв. Вважає, що оскільки позивачем ОСОБА_4 до позовної заяви не додано жодних належних та допустимих доказів порушення його прав, як землекористувача, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 22.09.2020р. закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Шляхом подання письмової заяви від 15.03.2021р., позивач ОСОБА_4 уточнив свої позовні вимоги, відповідно до якої просить зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод йому в користуванні ним власною квартирою АДРЕСА_1 та 1/4 частиною сараю, який розташований поряд з будинком, а також в користуванні прибудинковою територією, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати частину паркану з металопрофілю довжиною 4 метри зліва, та демонтувати паркан з металевої сітки довжиною 3 метри з хвірткою та цегляним стовпчиком між ними; стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати, а саме 840,80грн. судового збору та 3000,00грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 12.04.2021р. до участі в цивільній справі залучено: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, а ОСОБА_3 та ОСОБА_11 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.

Представники позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 , адвокат ШИМОТЮК О.В. в судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задовольнити, з підстав, зазначених у поданому позові.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат ТАРАСЮК О.М., а також третя особа - ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Позивач ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , а також третя особа ОСОБА_11 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином в передбаченому законом порядку, із заявами та клопотаннями з приводу відкладення розгляду справи не звертались.

Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони у даній цивільній справі є співвласниками житлового чотирьохквартирного будинку АДРЕСА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 03.01.2009р., та Свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_2 від 04.12.2009р.

За вищевказаним житловим будинком рахується земельна ділянка для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розміром 0,30га., яка перебуває в користуванні співвласників даного будинку, що слідує з довідки Бережанської сільської ради Калинівського району Вінницької області № 563 від 15.09.2020р., рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 30.09.2010р. та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 23.11.2010р. в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про усунення перешкод в користуванні власністю та прибудинковою територією. Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженого наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України, Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України від 05 квітня 1996 року № 31/30/53/396, прибудинкова територія - це встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної несадибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку (будинків) і пов`язаних з ним господарських та технічних будівель і споруд. Прибудинкова територія встановлюється для будинку (будинків) і не може виділятися для частини будинку (блоку, поверху, секцій квартир тощо).

Правовий режим спірної земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема ЗК України.

Частинами першою - третьою статті 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з пунктом 5 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснюється в порядку та на умовах, передбачених частиною третьою статті 42 ЗК України, якою встановлено, що порядок використання земельних ділянок, де розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Відповідно до частини третьої статті 42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року № 927/11207, прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до вимог статті 42 ЗК України, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Сам по собі факт, що земельну ділянку не передано у власність чи в користування співвласникам багатоквартирного будинку у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не змінює правового статусу цієї земельної ділянки як прибудинкової території, та не дає право використовувати її без згоди співвласників будинку.

Як встановлено судом, співвласники будинку не утворювали об`єднання і угоди щодо поділу прибудинкової території між ними не досягнуто.

З матеріалах цивільної справи та показів свідків вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 побудовано два паркани безпосередньо на території внутрішнього двору, тобто на земельній ділянці, яка є прибудинковою територією багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 .

З копій фотокарток слідує, що паркан із металевої сітки, розташований на земельній ділянці за вищевказаною адресою, впритул перед квартирою позивача ОСОБА_4 , і прохід до квартири останнього є обмеженим, що перешкоджає йому вільно користуватися своєю власністю.

Також, з фотографій вбачається, що прохід зі сторони квартири позивача ОСОБА_4 до розташування належної йому підсобної (господарської) споруди, а саме сараю, утруднений через самовільно збудований відповідачем ОСОБА_2 паркан із металопрофілю.

Дані обставини підтверджуються актами, складеними 17.09.2020р. та затвердженими головою Бережанської сільської ради Калинівського району Фурман Г., з яких слідує, що вхід до квартири ОСОБА_4 знаходиться з лівого боку будинку АДРЕСА_3 . Вхід до квартири ОСОБА_2 - позаду цього будинку зліва, виходить на внутрішній двір будинку. Від заднього лівого кута будинку до межі обстежуваної ділянки встановлено паркан з металевої сітки паралельно АДРЕСА_4 , довжиною 3 метри. В паркан зроблено хвіртку від лівого кута будинку напроти спуску в погріб, яким користується ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . На хвіртці зі сторони ОСОБА_2 встановлено засов. Напроти входу до квартири ОСОБА_2 на відстані 11,30м. від його дверей встановлено паркан з металопрофілю довжиною 15,80м. Цей паркан встановлено паралельно АДРЕСА_4 від межі обстежуваної ділянки вздовж сараю ОСОБА_4 та сараю ОСОБА_2 . В цьому паркані з правої сторони перед входом до сараю ОСОБА_2 зроблено ворота шириною 4,90м. В воротах зі сторони будинку встановлено металевий засов. Позаду будинку знаходиться господарська будівля поділяна на чотири приміщення, які використовуються власниками чотирьох квартир, як сараї для ведення підсобного господарства. Перед приміщенням сараю, яким користується ОСОБА_4 , паркан суцільний. Від квартири ОСОБА_4 до господарського приміщення сараю, яким він користується встановлено два паркани: один з металевої сітки, другий з металопрофілю. Вільного проходу немає.

Вищевказані паркани особисто встановив відповідач ОСОБА_2 , про що останній зазначив у поданому відзиві на позовну заяву, та підтвердив в судовому засіданні, а тому дана обставина в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Матеріали справи не містять згоди співвласників багатоквартирного будинку, у тому числі позивача, на будівництво спірних парканів на земельній ділянці, яка є внутрішнім двором багатоквартирного будинку та за своїм правовим статусом є прибудинковою територією.

За встановлених обставин цивільної справи та вимог закону, суд вважає, що самовільно збудовані відповідачем ОСОБА_2 паркани, чинять позивачу ОСОБА_4 перешкоди у користуванні його квартирою та підсобною (господарською) спорудою.

За таких підстав, позов в цій частині є вмотивованим, ґрунтується на вимогах закону, а тому підлягає до задоволення.

Відносно вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу адвоката, то вона не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав:

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (постанова Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 509/550/17-ц, провадження №61-11518св19).

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на обґрунтування понесення витрат на правову допомогу, надано лише примірник договору про надання правової допомоги, та не надано детальний опис переліку робіт, які фактично виконав адвокат; вартість цих робіт та їх конкретний перелік, що підтверджують вчинення адвокатом відповідних процесуальних дій (акти виконаних робіт, журнали судових засідань), з яких вбачалося б скільки часу витрачено адвокатом при наданні такої правової допомоги та розмір фактично понесених витрат.

Таким чином, розмір витрат на правову допомогу не підтверджений документально, а відтак у задоволенні позовної вимоги в цій частині позивачу необхідно відмовити.

З матеріалів цивільної справи встановлено, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 840,80грн., що підтверджується квитанцією № 0.0..1, виданою 14.07.2020р. АТ «КБ «ПриватБанк».

Згідно ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи зі змісту вказаних положень закону, з відповідача на користь позивача повинні бути стягненні судові витрати у розмірі 840,80грн.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 141, 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , про усунення перешкод в користуванні власністю - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_4 в користуванні ним власною квартирою АДРЕСА_1 та 1/4 частиною сараю, який розташований поряд із зазначеним будинком, а також в користуванні прибудинковою територією, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 за власний рахунок демонтувати частину самовільно зведеного паркану з металопрофілю, встановленого вздовж частини сараю ОСОБА_4 , довжиною 4 метри, а також демонтувати самовільно зведений паркан з металевої сітки, встановлений від заднього лівого кута будинку напроти спуску в погріб та проходу до квартири ОСОБА_4 , довжиною 3 метри, з хвірткою та цегляним стовпчиком між ними.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 документально підтверджені витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду із вказаним позовом в розмірі 840,80грн.

В задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 3000грн. - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Калинівський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя