КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/6025/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Київська комунальна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Київська комунальна компанія» (далі - ТОВ «Київська комунальна компанія») звернулось до суду з вказаним вище позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти у розмірі 12 270, 32 грн, з яких: 10 414,40 грн - борг з оплати житлово-комунальних послуг; 36,93 грн - нарахована пеня; 467,12 грн - три проценти річних; 1 351,87 грн - інфляційні нарахування; а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, щоОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , управління та утримання якого забезпечує ТОВ «Київська комунальна компанія» на підставі договору про надання послуг з управління № 12/003 від 1 жовтня 2012 року, укладеного з ПрАТ «Енергополь Україна» (балансоутримувачем).

4 липня 2014 між сторонами був укладений договір про надання послуг з управління, утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та сприяння в отриманні комунальних послуг № 14/02/01/006. Позивач свої зобов`язання за цим договором виконував належним чином, зокрема, надавав послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, а також охорони, проте відповідач не оплачувала спожиті житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим в неї виникла заборгованість, погашення якої вона ігнорує. Оскільки відносини між сторонами є грошовим зобов`язанням, то відповідач має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми, а також пеню, нарахування якої передбачено умовами договору та вимогами закону.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Київська комунальна компанія» заборгованість у розмірі 12 270,32 грн, що складаються із: боргу за житлово-комунальні послуги - 10 414,40 грн; пені - 36,93 грн; трьох процентів річних - 467,12 грн; інфляційних нарахувань - 1 351,87 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Київська комунальна компанія»сплачений судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 4 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 22 червня 2020 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, відповідач через представника за довіреністю - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанціїнорм матеріального та порушення норм процесуального права, і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити та/або передати справу на розгляд Слов'янському міськрайонному суду Донецької області за місцем проживання відповідача.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , яка також була вказана у договорі про надання послуг, укладеному з позивачем, а тому в суду першої інстанції не було підстав ухвалювати заочне рішення.

Неналежне дослідження судом матеріалів справи знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з порушенням вимог частини першої статті 27 ЦПК України при вирішенні питання територіальної юрисдикції (підсудності) справи про стягнення заборгованості, що являється порушенням норм процесуального права. При цьому під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд не врахував доводи сторони відповідача стосовно застосування до спірних правовідносин строку позовної давності з огляду на те, що заборгованість за послуги з охорони будинку виникла з листопада 2015 року, а до суду позивач звернувся тільки 9 грудня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень зазначив, щона час пред`явлення позову і вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження у справі були дотримані вимоги процесуального законодавства щодо підсудності справи, адже виконання договору про надання послуг, що укладений між сторонами, через його особливість визначено за адресою житлового будинку АДРЕСА_1 , а виконання цього договору пов`язане з нерухомим майном - квартирою споживача та житловим будинком, що зумовлювало застосування правил виключної територіальної юрисдикції (підсудності), встановленої у статті 30 ЦПК України. Крім того, у квартирі АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на праві приватної власності і є об`єктом та місцем надання житлово-комунальних послуг, по яким виникла заборгованість, зареєстроване місце проживання уповноваженого представника відповідача - ОСОБА_2 , який мав права представляти її інтереси як власника даного помешкання, зокрема, в усіх питаннях, пов`язаних з утриманням та експлуатації даного майна.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 5 квітня 2021 року розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі заочне рішення суду не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно із договором № 12/003 про надання послуг з управління від 1 жовтня 2012 року, укладеного між балансоутримувачем ПрАТ «Енергополь-Україна» та управителем ТОВ «Київська комунальна компанія», управитель зобов`язується надавати балансоутримувачу послуги групі будинків та споруд, які становлять цілісний житловий комплекс, разом з прилеглими до них прибудинковими територіями за адресою: АДРЕСА_4 , які перебувають на балансі балансоутримувача, а балансоутримувач доручає управителю відраховувати належну йому плату від загальної суми оплати за житлово-комунальні послуги, яка надійшла від мешканців, а також відшкодовувати здійснені ним необхідні витрати, пов`язані з управлінням, у разі коли управитель отримав згоду балансоутримувача на такі витрати.

4 липня 2014 між ОСОБА_1 та ТОВ «Київська комунальна компанія» був укладений договір про надання послуг з управління, утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та сприяння в отриманні комунальних послуг № 14/02/01/006, за яким відповідач як власник квартири передала позивачу як управляючій компанії функції по здійсненню управління житловим комплексом та забезпечення належної його експлуатації відповідно до закону, умов договору та положення (додаток № 1 до даного договору), а також сприяння в забезпеченні якісного та своєчасного отримання житлово-комунальних послуг, визначних договором, а відповідач приймає надані послуги та своєчасно їх оплачує відповідно до діючих тарифів та умов договору.

За змістом пунктів 2.3, 2.3, 2.6 договору вартість послуг, що сплачуються за договором складається з відшкодування витрат управляючій компанії на утримання будинку та прибудинкової території в розмірі, визначеному встановленим законом порядку, за 1 кв. м займаної площі, та додаткових платежів за зовнішню охорону території та розрахунків за послуги консьєржів для здійснення охорони під`їздів, інших додаткових послуг мешканцям будинку, понесених відповідно до даного договору та додатку № 1 (Положення). Розрахунковим періодом є календарний місяць, а власник сплачує кошти за отримані послуги в термін до 20 числа включно, місяця наступного за розрахунковим. За несвоєчасне здійснення власником оплати за надані послуги, починаючи з 21 числа місяця, наступного за розрахунковим, нараховується пеня в розмірі подвійної ставки НБУ, яка буде діяти на момент прострочення оплати, за весь період прострочення.

З матеріалів справи вбачається та фактично не заперечувалося сторонами, що ТОВ «Київська комунальна компанія» свої зобов`язання за договором про надання послуг виконувало належним чином, надаючи відповідача як власнику квартири у житловому комплексі послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, а також охороницієї території.

Натомість, ОСОБА_1 своєчасно та у визначеному розмірі не оплачувала спожиті послуги, у зв`язку з чим станом на жовтень 2019 року за нею рахується заборгованість у загальному розмірі 12 270, 32 грн, з яких: 10 414,40 грн - борг з оплати житлово-комунальних послуг; 36,93 грн - нарахована пеня; 467,12 грн - три проценти річних; 1 351,87 грн - інфляційні нарахування, що підтверджується наданими позивачем розрахунками заборгованості.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як власник квартири не здійснювала оплату наданих позивачем житлово-комунальних послуг відповідно до умов укладеного договору та вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача заявленої суми заборгованості в повному обсязі.

При цьому, проводячи заочний розгляд справи, суд зазначив, що відповідач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції, відзиву на позовну заяву не надала, явку свого представника не забезпечила, відтак визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За правилом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

За змістом пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.

Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи встановлений статями 128 - 130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання може свідчити розписка.

За змістом частини другої статті 211, частини другої статті 223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 3 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Частиною четвертою статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно із частиною першою статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що у справі було проведено три судових засідання у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а саме: 12 березня 2020 року, 16 квітня 2020 року, 22 червня 2020 року, про які ОСОБА_1 не повідомлялася судом першої інстанції належним чином та в яких була відсутня як особисто так і через уповноваженого представника.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наявні у матеріалах справи судові повістки про виклик відповідача та її представника до суду на 12 березня 2020 року не можуть вважатися належним повідомленням учасника справи про дату, час і місце розгляду справи, оскільки це не відповідає вимогам частини першої статті 130 ЦПК України, якою передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Відомості про повернення до суду першої інстанції повістки про виклик сторони відповідача з вказівкою причини повернення «інші причини» не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення вказаного учасника справи про дату та час її судового розгляду. Більше того, доказів того, що судові повістки про виклик в судові засідання, призначені на 6 квітня 2020 року та 22 червня 2020 року направлялася стороні відповідача матеріали справи взагалі не містять.

Приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення одної повістки про виклик до суду без зазначення конкретної причини повернення є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи, оскільки таке повернення повістки про виклик до суду не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її відсутність за адресою, повідомленою суду.

Схожого правового висновку дійшли Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та Верховний Суд в постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №130/3251/13 (провадження № 61-42434св18).

З огляду на те, що матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи судом першої інстанції, справа вважається розглянутою за відсутності відповідача, належним чином не повідомленої про місце, дату та час судового засідання.

Вирішивши спір за відсутності ОСОБА_1 , суд першої інстанції порушив право останньої знати про час і місце судових засідань (частина перша статті 8 ЦПК України), право брати участь в судових засіданнях (пункт 2 частини першої статті 43 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, доводи представника відповідача про неналежне повідомлення останньої про розгляд справи в Оболонському районному суді м. Києва є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Виходячи з наведеного, у даній справі суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення заочного рішення. Внаслідок проведення заочного розгляду справи суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві від 4 листопада 20120 року про перегляд заочного рішення представник відповідача вказував, що деякі позовні вимоги пред`явлені з пропуском позовної давності, а також, що відповідач не отримувала повістки про виклик до суду і не знала про існування судового спору, оскільки зареєстрована у встановленому законом порядку за іншою адресою, внаслідок чого не змогла реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про дату, час і місце розгляду справи, фактично позбавив її права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення рішення по суті спору.

Вказані порушення суд першої інстанції в іншому складі міг виправити, задовольнивши заяву про перегляд заочного рішення, проте в ухвалі від 4 лютого 2021 року, встановивши причини неявки відповідача у судові засідання неповажними, суд в повному обсязі не дослідив матеріали справи та лише послався на те, що представником відповідача не надано доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи. Дослідження обставин, на які посилалася відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, мало істотне значення для вирішення спору, оскільки у разі їх підтвердження це було підставою для відмови у задоволенні позову повністю або в частині (частина четверта статті 267 ЦПК України).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про дату, час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про дату, час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Відтак, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду, суд першої інстанції фактично усунувся від вирішення спору по суті, безпідставно не взявши до уваги її доводи про те, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також те, що вона, будучи неналежно повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, була позбавлена можливості повідомити про пропуск позивачем позовної давності у відповідній заяві.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права відповідача ОСОБА_1 на справедливий суд, що в силу пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов ТОВ «Київська комунальна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Статтею 179 ЖК Української РСР визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Отже, власник житлового приміщення несе також обов`язок з витрат на утримання будинку та прибудинкової території.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 901 ЦПК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги був визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції Закону, чинної на час пред`явлення позову та вирішення спору) надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Статтею 7 цього Закону визначені права і обов`язки споживача (індивідуального споживача), зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а обов`язком - оплата наданих житлово-комунальних послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно із частиною першою статті 9 даного Закону України споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Відповідно до вимог статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає: 1) витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем; 2) винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, між позивачем та відповідачем склалися договірні відносини шляхом укладення 4 липня 2014 договору про надання послуг з управління, утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та сприяння в отриманні комунальних послуг № 14/02/01/006, за яким ОСОБА_1 надавалися послуги, які вона була зобов`язана оплачувати, оскільки фактично користувалася ними як власник квартири у багатоквартирному житловому будинку і цей правочин є чинним, а отже обов`язком до виконання його сторонами.

Однак відповідач неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання за договором, своєчасно не оплачувала спожиті послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, а також охорони території, внаслідок чого виникла заборгованість у загальному розмірі 10 414,40 грн.

При цьому факт відсутності реєстрації місця проживання відповідача у квартирі не впливає на її обов`язок внесення плати за житлово-комунальні послуги. Тобто, не проживання відповідача у квартирі, яка належить їй на праві власності, або факт відсутності її реєстрації у цьому помешканні не звільняє її від взятого на себе обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг.

Враховуючи, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , за вказаною адресою надавалися послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, а також охорони території їх виконавцем ТОВ «Київська комунальна компанія», в тому числі й позивачу на підставі відповідного договору про надання послуг, проте оплата цих послуг не була забезпечена споживачем у встановлений строк та у розмірі спожитої послуги залежно від площі квартири, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані та спожиті житлово-комунальні послуги.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є неустойка (пеня), яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

Відповідно до частини першої статті 26Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо оплати житлово-комунальних послуг) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Окрім того, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

При цьому оплата житлово-комунальних послуг проводиться щомісячними платежами, тому інфляційні втрати та три проценти річних повинні обраховуватися, виходячи із суми заборгованості за кожний місяць окремо за заявлений період.

Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних з відповідача як боржника, який прострочив виконання зобов`язання з оплати отриманих комунальних послуг є законними і обґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що у заяві про перегляд заочного рішення та в доданій до неї окремій заяві представник відповідача просив застосувати до позовних вимог про стягнення заборгованості строк позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц зазначено, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі в такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання з оплати наданих послуг є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

При цьому примусове стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Київська комунальна компанія» заявило позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на його користь заборгованості за спожиті послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу, а також пені у загальному розмірі 2 594,99 грн (2 533,20 + 20,16 + 17,23 + 24,40) за період з травня 2019 року по вересень 2019 року включно, тобто в межах як загального так і спеціального строку позовної давності.

Натомість вимоги про стягнення заборгованості по компенсації за надання послуг з охорони, інфляційних втрат та трьох процентів річних у загальному розмірі 9 662,80 грн були заявлені позивачем за період з листопада 2015 року по вересень 2019 року включно, тому доводи представника відповідача в цій частині заслуговують на увагу.

Встановлено, що у даній справі ТОВ «Київська комунальна компанія» пред`явило позов 9 грудня 2019 рокузгідно штампу суду першої інстанції за вх. № 63061, відтак період, за який необхідно проводити стягнення заявлених сум в межах позовних вимог, становитиме з грудня 2016 року по вересень 2019 року включно.

З урахуванням викладеного та у зв`язку з поданням стороною відповідача заяви про застосування строків позовної давності, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,втрат від інфляції національної валюти - гривні та трьох процентів річних від простроченої суми боргу підлягають задоволенню в межах трьох років, які передували зверненню до суду із цим позовом, а саме: з грудня 2016 року по вересень 2019 року, а загальна суми заборгованості за вказаними сумами становить 6 965,46 грн (6 074,98 + 260,96 + 629,52).

При цьому нарахування пені на суму боргу по компенсації за надання послуг з охорони у розмірі 12,53 грн також відбулося за період з травня 2019 року по вересень 2019 року включно, тому підстави для зменшення зазначеної суми нарахованих штрафних санкцій відсутні.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Київська комунальна компанія» підлягає стягненню сума заборгованості у загальному розмірі 9 572,98 грн, з яких: 8 608,18 грн - борг з оплати житлово-комунальних послуг; 36,93 грн - нарахована пеня; 281,12 грн - три проценти річних; 646,75 грн - інфляційні нарахування, а у задоволенні інших позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

В апеляційній скарзі представник відповідача посилався на те, що дана справа розглянута судом першої інстанції з порушення норм процесуального права, а саме: правил загальної територіальної юрисдикції (підсудності), встановленої у частині першій статті 27 ЦПК України, а тому заочне рішення підлягає скасуванню із одночасним переданням справи на розгляд іншого суду за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

За загальним правилом частини першої статті 27 ЦПК України позовидо фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом..

Згідно із частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Предметом позову у цій справі є зобов`язання, які випливають з надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, а також охорони. Такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна.

З урахуванням наведеного, позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, тобто за правилами виключної підсудності.

З матеріалів справи вбачається, що квартири АДРЕСА_1 , за якою виникла заборгованість по оплаті за вказані послуги, знаходиться в межах територіальної юрисдикції Оболонського районного суду м. Києва.

З огляду на викладене, аргументи апеляційної скарги про передання справи за підсудністю на розгляд Слов`янському міськрайонному суду Донецької області за місцем проживання відповідача є безпідставними, у зв`язку із чим позов обґрунтовано пред`явлений позивачем саме за місцем знаходження об`єкта нерухомості, що належить відповідачу.

Посилання апеляційної скарги на те, що адреса реєстрації місця проживання відповідача знаходиться поза межами територіальної юрисдикції Оболонського районного суду м. Києва, як на підставу для скасування судового рішення, яким закінчено розгляд справи, з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю є необґрунтованими, оскільки у разі конкуренції правил підсудності (статті 27 та 30 ЦПК України) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17 (провадження 61-30812св18).

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції в повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Київська комунальна компанія»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 9 572,98 грн.

У відповідності до пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного з ОСОБА_1 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ТОВ «Київська комунальна компанія»у межах даної справи в суді першої інстанції, а саме: 1 498,31 грн витрат по сплаті судового збору.

В той же час, оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а сума стягнення заборгованості за судовим рішенням - зменшенню, то пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги з позивача на користь відповідача підлягало стягненню 633,43 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначених положень процесуального закону колегія суддів вважає за можливе остаточно стягнути з відповідача на користь позивача різницю судових витрат по справі у розмірі 864,88 грн (1 498,31 - 633,43).

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «Київська комунальна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Київська комунальна компанія» заборгованість за надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, а також за надання послуг охорони у загальному розмірі 9 572,98 грн(дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят дві гривні 98 копійок), з яких: 8 608,18 грн - борг з оплати житлово-комунальних послуг; 36,93 грн - нарахована пеня; 281,12 грн - три проценти річних; 646,75 грн - інфляційні нарахування.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Київська комунальна компанія» сплачений судовий збір у розмірі 864,88 грн (вісімсот шістдесят чотири гривні 88 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній