Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3855/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

27.05.2021 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі:

Головуючий - суддя Кашуба А.В.,

Секретар судових засідань Чернянчук К.П.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої в суді представляє адвокат Бора Ю.В., до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, третя особа без самостійних вимог на предмет позову - орган опіки та піклування - Виноградівська районна державна адміністрація,

В С Т А Н О В И В :

06.11.2020 позивач звернулася до суду із даним позовом.

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі народили двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб розірвано рішенням Виноградівського районного суду від 30.08.2019 року у справі №299/1813/19. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати із матір`ю. Відповідач не бере участі у вихованні та матеріальному утриманні дітей. Звернення позивача щодо вирішення питань, пов`язаних із життям дітей, відповідач ігнорує. Відповідач не брав регулярної участі в утриманні дітей, у зв"язку із чим рішенням суду вирішено стягувати із нього аліменти на утримання дітей. Позивач не робить перешкод відповідачу у спілкуванні із дітьми. Позивач неодноразово намагалася в позасудовому порядку отримати від батька дітей дозвіл на виїзд за кордон, однак батько дітей ігнорує всі звернення з цього питання.

Судом на виконання ст.187 ЦПК України отримано від Виноградівського РВ ГУ ДМС в Закарпатській області, а також від Перехрестянської сільської ради Виноградівського району інформацію про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не значиться зареєстрованим на території Виноградівського району. Отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи відповідача.

Відповідно до ч.10 ст.187 ЦПК України, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

За таких обставин суд вирішив відкрити провадження у справі, а подальший виклик відповідача здійснювати через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також шляхом направлення судових повісток за зазначеною у позовній заяві адресою проживання відповідача.

У підготовчі судові засідання відповідач не з`являвся. Відзиву не подав. Причин неявки у судове засідання та неподання відзиву суду не повідомив. Судові повістки відповідачу повернуті до суду без вручення без зазначення причин.

Третя особа без самостійних вимог - орган опіки та піклування - служба у справах дітей Виноградівської РДА 22.12.2020 року в рамках підготовчого провадження подала заяву про розгляд справи без їх участі. Орган опіки і піклування заявив про визнання позовних вимог та надав до справи Висновок по суті вимог позову.(а.с.25-26).

Сторона позивача просила провести підготовче провадження без участі сторони позивача.

Підготовче провадження закрито ухвалою суду від 22.12.2020, а справу призначено до судового розгляду.

Сторона позивача клопотала про розгляд справи по суті без участі сторони позивача. Позов підтримали та просили задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечили.

Третя особа без самостійних вимог - орган опіки та піклування - ще в рамках підготовчого провадження у справі клопотали про розгляд справи по суті без участі представника органу опіки і піклування, оскільки вони висловили свою думку щодо позовних вимог та надали Висновок про доцільність надання дозволу на виїзд дітей без згоди батька.

У судові засідання на судовий розгляд справи відповідач не з`являвся, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду даної справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також шляхом направлення судових повісток за зазначеною у позовній заяві адресою проживання відповідача. Судові повістки поверталися без вручення без зазначення причин.

Враховуючи наведене, суд, керуючись ст.280 ЦПК України, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.

Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши подані на їх підтвердження докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд вирішив наступне.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі народили двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб розірвано рішенням Виноградівського районного суду від 30.08.2019 року у справі №299/1813/19 (а.с.8).

На підставі повідомлених позивачкою фактів суд встановив, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати із матір`ю. Звернення позивача щодо вирішення питань, пов`язаних із життям дітей, відповідач ігнорує. Позивач не робить перешкод відповідачу у спілкуванні із дітьми. Позивач неодноразово намагалася в позасудовому порядку отримати від батька дітей дозвіл на виїзд за кордон, однак батько дітей ігнорує всі звернення з цього питання. Зі слів позивачки, необхідність тимчасового виїзду дітей за кордон, а саме до Чеської республіки, зумовлений тим, що вона сезонно працює у Чеській республіці, забезпечена житлом, тому з метою воз`єднання сім`ї на час тимчасового перебування позивачки у Чеській республіці діти хочуть бути біля матері, що у повній мірі відповідає їх найкращим інтересам.

Зі змісту довідки про розмір аліментів, наданої Виноградівським РВ ДВС (а.с.9), суд встановив, що на виконанні у Виноградівському РВ ДВС знаходиться виконавчий лист №299/3472/19 від 02.12.2019 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей у розмірі по 1700 грн щомісячно на кожну дитину. Проте, у період із квітня 2020 по вересень 2020 відповідач аліменти не сплачував взагалі. Ця обставина на переконання суду свідчить про те, що у діях відповідача є ознаки ухилення від матеріального утримання дітей та свідомої участі у їх житті, явні ознаки ігнорування інтересів дітей та пасивної поведінки щодо вирішення питань, пов`язаних із його батьківськими правами і обов`язками.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18), та підтверджений Постановою ВСУ від 24 лютого 2021 року у справі №552/1938.

При вирішенні спору по суті суд врахував Висновок органу опіки і піклування станом на 21.12.2020 - служби у справах дітей Виноградівської РДА, за змістом якого питання про доцільність надання дозволу на виїзд за кордон дітей у даному спорі було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 18.12.2020. За результатами розгляду комісія вважає доцільним надання дозволу на виїзд за кордон дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди батька дітей - ОСОБА_2 .

Ураховуючи повідомлені позивачкою обставини, зокрема те, що після припинення спільного проживання подружжя ОСОБА_1 та розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом із матір`ю, яка їх утримує, займається їх вихованням, забезпечує умови їх життя та навчання, те, що позивачка сезонно працює у Чеській республіці, забезпечена житлом та може на час перебування за кордоном створити дітям належні умови життя та виховання, а роз`єднання дітей та матері, яка опікується ними, на переконання суду є негативним явищем, враховуючи Висновок колегіального органу опіки та піклування, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір`ю до Чеської республіки із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дітей.

Разом із тим, вимоги позивачки у частині зазначення періодичності поїздок та періоду тривалістю до 01.11.2024 року є належно не обґрунтовані, а тому з метою врахування інтересів батька, позов слід задовольнити частково, надавши дозвіл на виїзд дітей до Чеської республіки на період до 01.01.2022 року.

У зв`язку із частковим задоволенням позову суд вирішує покласти на відповідача 50% понесених позивачкою судових витрат у виді сплаченого нею при поданні позову судового збору у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на виїзд дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди батька дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Чеської Республіки на період до 01.01.2022 року.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , судові витрати у розмірі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень 40 коп).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГоловуючийА. В. Кашуба