КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4238/2021
Унікальний номер справи № 381/2296/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі:

Суддя - доповідач: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2019 року , постановлене суддею Ковалевська Л.М. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ротач Ірина Іванівна, про визнання договору дарування недійсним,

У С Т А Н О В И Л А :

У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, обґрунтовуючи тим, що 27 березня 2009 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 позику у розмірі 30 000 доларів США, про що було складено відповідну розписку, але в указані строки кошти відповідачем повернуто не було. У зв`язку з чим позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року у справі № 753/9735/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 295 350 грн. 53 коп. Зазначене рішення набрало законної сили 17 січня 2017 року. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження.

15 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 1/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважала, що оспорюваний договір дарування є фіктивним. ОСОБА_2 , достеменно знаючи про наявність боргу, передбачала для себе негативні наслідки у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно, тому вчинений нею договір дарування насамперед був направлений на ухилення від виконання зобов`язання та примусового стягнення боргу.

Враховуючи викладене, позивач просила на підставі статей 203, 215 ЦК України визнати недійсним договір дарування від 15 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- поновити державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 1/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ротач І.І., про визнання договору дарування недійсним залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач посилається на те, що оспорюванний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладення були направленні не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне домоволодіння від ОСОБА_2 до її доньки ОСОБА_3 з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобов`язань, шляхом звернення стягнення на це майно.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув належної уваги, що предметом позову є немайнова вимога - про визнання договору дарування недійсним, тому розгляд такої справи у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, та помилково розглянув справу в порядку письмового провадження, чим порушив норми процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 15 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 1/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Вищезазначений договір дарування посвідчений 15 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за №1171 (т. 1, а.с. 71-72).

З 05 листопада 2010 року ОСОБА_2 була власником 1/3 частини будинку по АДРЕСА_1 (право власності зареєстровано на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2010 року).

Відповідно до довідки від 14 квітня 2016 року № 832 ОСОБА_2 має у власності частину будинку по АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Малолітніх та інших осіб, які б мали право на реєстрацію в цьому будинку, немає (а.с. 77-78).

Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна вартість 1/3 частки зазначеного будинку становить 33 747 грн., ринкова - 101 241 грн. (а.с. 80).

Із 30 серпня 2012 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 71).

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру станом на 11 лютого 2016 року земельна ділянка площею 0,0925 га, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:007:0288, знаходиться у комунальній власності (а.с. 101).

Відповідно до копії паспорта відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: по АДРЕСА_1 , з 15 липня 1996 року (а.с. 112).

Відповідно до довідки про склад сім`ї, яка видана Борівською селищною радою станом на квітень 2017 року до складу членів сім`ї ОСОБА_3 , яка проживає по АДРЕСА_1 , належить її син ОСОБА_5 , який проживає разом з нею (без реєстрації) (а.с.134).

ОСОБА_3 , отримавши згідно з оспорюваним договором у власність 1/3 частини будинку по АДРЕСА_1 , 18 жовтня 2016 року зареєструвала своє право власності і на земельну ділянку площею 0,0925 га за вищезазначеною адресою, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:007:0288, що знаходилась у комунальній власності (підтверджується інформацією з Державного реєстру (а.с. 135-136).

ОСОБА_3 також є власником 1/3 частини зазначеного будинку, яку їй подаровано її дядьком ОСОБА_6 , та є власником 1/3 частини зазначеного будинку в порядку спадкування після її тітки ОСОБА_7 . Отже, після укладання оспорюваного договору ОСОБА_3 є власником усього будинку.

Відмовляючи в задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено відсутність в учасників правочину - відповідачів у справі наміру створити юридичні наслідки, що обумовлені договором дарування.

Однак, з такими висновками колегія суддів погодитися не може, оскільки суд прийшов до висновків, які , не відповідають обставинам справи, неповно з`ясувавши обставини справи та з порушенням норм матеріального права, що відповідно до ст.. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що на момент укладення договору дарування 1/3 частини будинку по АДРЕСА_1 відповідач по даній справі ОСОБА_2 мала невиконані зобов`язання перед ОСОБА_1 , а тому, на думку колегії суддів діяла недобросовісно , з наміром завдати шкоди іншій особі, а саме ОСОБА_1 , зловживаючи своїм правом .

В суді апеляційної інстанції встановлено, що в зазначений період відповідач ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу та ніби-то відчужила свою квартиру, в якій до цього часу залишається зареєстрована, що свідчить про її недобросовісні дії та відчуження всього свого нерухомого майна з метою уникнення звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу перед ОСОБА_1 .

За таких обставин колегія суддів вважає, що договір дарування, укладений 15 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І., реєстровий № 1171, є недійсним. Право ОСОБА_2 на 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 в результаті цього поновлюється.

Щодо скасування та поновлення реєстраційних дій , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином , у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 повинно бути відмовлено, оскільки право власності ОСОБА_2 на 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 повинно бути зареєстроване в результаті визнання вчиненого нею договору дарування недійсним.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2019 року в частині визнання договору дарування недійсним скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити.

Визнати договір дарування, укладений 15 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач Іриною Іванівною за реєстровим номером 1171, недійсним.

В решті рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 26 травня 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді: