Справа № 461/6048/20 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1305/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Копняк С.М.,

суддів Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2021року, ухвалене в складі головуючого судді Радченка В.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення з відповідача невиплаченої при звільненні заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення з відповідача невиплаченої при звільненні заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що з 09.04.2019 року по 21.09.2019 року працювала на посаді продавця, а пізніше арт-директора із заробітною платою 500 грн.00 коп. на день у магазині з продажу квітів « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою АДРЕСА_1 , який належав спільно фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 , фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 . Зазначає, що приймаючи її на роботу фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , в порушення норм трудового законодавства, не уклав із нею трудового договору та не вніс жодних записів про період роботи в трудову книжку, а також виплачував заробітну плату без перерахування до державного бюджету обов`язкових державних податків та зборів, хоча і вираховував їх із заробітної плати позивача. Позивач стверджує, що факт її перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджується фотокопією графіку роботи за липень, серпень, вересень 2019 року, банківськими виписками про часткову виплату заробітної плати на банківську картку, а також аудіо записами телефонних розмов. Крім того, позивач вказує, на те, що при звільненні з роботи, роботодавець ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 , всупереч вимог ст.116 Кодексу законів про працю України, не здійснив оплату за останні 4 робочих дні, заробітна плата за які складає 2000 грн. 00 коп. З метою досудового врегулювання спору, позивачем було направлено заяву до Головного управління Держпраці у Львівській області, з проханням зобов`язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 внести у трудову книжку запис про її трудову діяльність у період з 09.04.2019 року по 21.09.2019року, а також нарахувати та виплатити їй невиплачену при звільненні заробітну плату у сумі 2000 грн.00 коп. З листа від 13.12.2019 року №13059/4/14-04 позивачеві стало відомо, що її заяву скеровано до Галицького ВП ГУНП у Львівській області, оскільки в діях ФОП ОСОБА_2 можуть бути ознаки кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.172 Кримінального Кодексу України, а в частині виплати несвоєчасної заробітної плати, Головним управлінням Держпраці у Львівській області рекомендовано звернутися до суду. Крім того, позивачеві стало відомо, що 30.08.2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 припинив підприємницьку діяльність. Зважаючи на викладене, позивач просила позов задовольнити у повному обсязі.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 оскаржила таке в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, невірно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що хоча суд і встановив факт фактичного працевлаштування та перебування у трудових відносинах з відповідачами, однак суд не надав жодної правової оцінки роздрукованій переписці з Viber між позивачкою та ФОП ОСОБА_4 , у якій остання визнає наявність заборгованості по заробітній платі та протягом тривалого періоду часу обіцяє таку заборгованість виплатити, обґрунтовуючи затримку у виплаті різними причинами.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував принципу змагальності сторін та не отримав зі сторони відповідача жодного спростування обставин неповної виплати заробітної плати при звільнені на яку покликалась позивач. Якщо суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено суму заборгованості по заробітній платі, суд мав застосувати до спірних правовідносин норму ст.235 КЗпП України.

Вказує на те, що суд не врахував, ту обставину, що законодавець саме на роботодавця покладає обов`язок довести відсутність вини у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

За таких обставин, вважає, що судом першої інстанції не встановлено причину та розмір затримки розрахунку заробітної плати при звільненні, а також не доведено і не спростовано відсутність вини роботодавців у такій затримці.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 повністю. Здійснити розподіл судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає частково.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався не в повній мірі.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 06 грудня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до ГУ Держпраці у Львівській області із заявою про зобов`язання ФОП ОСОБА_2 внести запис у трудову книжку про трудову діяльність у період з 09.04.2019 року по 21.09.2019року, а також нарахування невиплаченої заробітної плати у сумі 2000 грн. 00 коп. та про притягнення ФОП ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3ст.41 КУпАП.

06 грудня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась із заявою до Головного управління ДФС у Львівській області із заявою про зобов`язання ФОП ОСОБА_5 нарахувати та перерахувати до бюджету податки та збори, які підлягали сплаті до бюджету при виплаті заробітної плати та притягнути ФОП ОСОБА_2 до передбаченої законом відповідальності за допуск працівника до роботи без укладення трудового договору та виплату заробітної плати без перерахування до бюджету податків та зборів.

З листа Головного управління Держпраці у Львівській області №13059/4/14-04 від 13.12.2019 року вбачається, що заява позивача ОСОБА_1 скерована до Галицького ВП ГУНП у Львівській області, оскільки в діях ФОП ОСОБА_2 можуть бути ознаки кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.172 Кримінального Кодексу України.

Крім того, 30.08.2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 припинив підприємницьку діяльність. Водночас позивачку повідомлено, про механізм поновлення порушених трудових прав працівників визначений главою ХV КЗпП України. Зокрема зазначено, що ця функція здійснюється комісіями по трудових спорах і судами.

Із змісту відповіді, наданої Головниму правлінням ДПС України у Львівській області №445/Ш-35/33.7.09 від 13.02.2020 року вбачається, що позивачем надані докази допуску до роботи ФОП ОСОБА_2 без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, працівниками ГУ ДПС України у Львівській області була проведена перевірка магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 »,за адресою АДРЕСА_1 , однак ФОП ОСОБА_2 , підприємницьку діяльність не провадив.

Як стверджувала позивач ОСОБА_1 , вона з 09.04.2019 року по 21.09.2019 року перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 . Проте, ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 , всупереч вимогам ст.116 Кодексу законів про працю України, не здійснили оплату праці позивача за останні 4 робочих дні, у сумі 2000 грн. 00 коп.

Також, позивачем долучено до матеріалів справи виписку з власного особового рахунку АТ КБ «ПриватБанк» за період з 06.07.2019 року по 26.09.2019 року. З якої вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 перераховано на банківську картку позивача наступні грошові кошти: у липні 201920500грн. 00 коп.,у серпні19000грн. 00 коп.,у вересні 4123,00грн. 00 коп. та повідомлення за стосунку VoIP для смартфонів «Viber» щодо обміну повідомленнями між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 .

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведений факт не проведення розрахунку при звільненні з нею, а наявні в матеріалах справи скріншоти з за стосунку VoIP для смартфонів «Viber» не підтверджують конкретизованої суми заробітної плати, яку отримувала позивач ОСОБА_1 за конкретний період трудової діяльності. Наявний у матеріалах справи графік виходу на роботу, належним чином не завірений, а тому також є недопустимим доказом, оскільки не містить детальної і конкретизованої інформації щодо предмета доказування. Крім того, позивачем не доведено суму заборгованості по заробітній платі, яка нібито існує станом на день розгляду справи, та чи взагалі існує невиплачена при звільненні сума.

Колегія суддів не повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1ст.4ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Тобто, трудовий договір-це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу звизначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника у процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1)безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2)на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3)таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з частиною першої статті 24 КЗпП України (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Як зазначено в частині третій статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи (частина четверта статті 24 КЗпП України).

Статтею 24- 1 КЗпП України визначалось, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Як роз`яснено в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України N9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» згідно зі ст.24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.

Законом України 28 грудня 2014 року №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 01 січня 2015 року частину третю статті 24 КЗпП України викладено в такій редакції:« Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України», а частину четверту в цієї статті та статтю24-1 виключено.

Цим Законом також доповнено частину першу статті 232 КЗпП України пунктом такого змісту: «6) працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи"», а статтю 235 цього Кодексу новою частиною (шостою) такого змісту:« При винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи».

Також, починаючи з 1 січня 2015 року, державна служба зайнятості не здійснює реєстрацію трудових договорів, укладених між працівниками та фізичними особами, у відповідності до Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року №260.

Відповідно до статті першої Закону України «Про оплату праці», заробітна плата-це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Системне тлумачення вказаних положень трудового законодавства свідчить, що починаючи з 01 січня 2015 року (дата набрання чинності Законом №77-VIII) особа, яка вважає, що фактично була допущена до роботи без укладення трудового договору, однак з боку роботодавця було допущено порушення законодавства про працю, зокрема, законодавства про оплату праці, з метою захисту своїх прав, вправі звернутися до суду з позовом про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи, а суд у разі задоволення такого позову приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Встановивши, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження перебування у трудових відносинах з жодним із відповідачів з 06.07.2019 року по26.09.2019 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, однак помилково зазначив у мотивувальній частині рішення про встановлення судом факту перебування позивачки у трудових відносинах протягом вказаного нею періоду, прийшовши, таким чином, до взаємовиключних висновків, останній з яких дає підстави стверджувати про обґрунтованість пред`явленого позову, хоча цього не встановлено в ході розгляду справи.

При цьому, колегія суддів, за встановлених обставин, приходить до висновку про те, що позивачем обрано неналежний, а відтак і неефективний спосіб захисту.

Мотиви апеляційної скарги, що факт перебування позивачки у трудових відносинах підтверджується, окрім іншого, також відомостями отриманими контролюючими органами (ГУ Держпраці у Львівській області, ГУ ДПС України у Львівській області) не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, адже з цієї інформації не убачається, що відповідачами допущено порушення законодавства про працю, в частині прийняття позивачки на роботу без оформлення трудового договору.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для обов`язкового скасування рішень.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно із частиною першою та другою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, шляхом викладення її у редакції цієї постанови. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст даного судового рішення складено 31 травня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 28 січня 2021 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексуУкраїни.

Повний текст постанови складено 3 1 травня 2021року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.