ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/889/21Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В. Г., Єльцова В. О.

За участю секретаря Винник І.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Російська Федерація;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі, постановлену під головуванням судді Пересунька Я.В. у Соснівському районному суді м. Черкаси 22.03. 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, -

в с т а н о в и в :

15 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, в якій просив стягнути з Російської Федерації на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 1164768 грн. 50 коп., а також відшкодування майнової шкоди у розмірі 922 568 грн. 41 коп.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження по справі, виходив із того, що оскільки позовні вимоги пред`явлені до Російської Федерації - держави, що користується судовим імунітетом, яка через свої компетентні органи згоди на залучення її до участі у справі в суді України, як відповідача, не надала, то зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом України, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Районний суд обґрунтовує оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі тим, що Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема, в якості відповідача. В даному випадку Російська Федерація у відповідь на запити суду не висловила своєї згоди через уповноважених осіб або компетентні органи на розгляд даного спору в судах України. Посилання у позовній заяві на те, що Російська Федерація не може користуватися судовим імунітетом в судах України, є неспроможними, адже вказаний імунітет визначений для неї нормами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», тобто нормами національного законодавства України, до яких законодавчим органом України не вносилися жодні зміни чи доповнення в частині спеціального застосування або незастосування до Російської Федерації.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України, тому слід відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України на підставі вимог п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, позивач ОСОБА_1 оскаржив ухвалу в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу через суд першої інстанції.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, що не погоджується із ухвалою суду про відмову у відкритті провадження у справі. Скаржником зазначається, що судом невірно застосовано вимоги матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на норми Закону України «Про міжнародне приватне право» закріплюється принцип абсолютного судового імунітету (недоторканість, звільнення від чого - небуть) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав.

На думку скаржника, з урахуванням рішення ЄСПЛ від 14.03.2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» та постанови Верховного Суду від 25.01.2019 р. у справі № 796/165/18, норми Європейської конвенції про імунітети держав та їх власності підлягають застосуванню українськими судами згідно із звичаєвим міжнародним правом. Збройна агресія Російської Федерації проти України не є актом публічної влади, вчиненим з публічною метою, а вказана діяльність РФ не можу розглядатися як така, що має суверенну природу і на неї не поширюється судовий імунітет.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми Закону України «Про міжнародне приватне право».

За таких обставин, скаржник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати про відмову відкритті провадження скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Сторони та їх представники в судове засідання не з?явилися, повідомлені про дату, час, місце розгляду справи, що підтверджується даними судових повісток про вручення, які повернулись на адресу апеляційного суду.

Від позивача ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшла заява від 17 травня 2021 року про розгляд апеляційної скарги без його участі. Скаржник просить повідомити ОСОБА_1 про прийняте рішення, надіславши копію судового рішення у даній справі.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали про відмову у відкритті провадження у справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження по справі відповідає вказаним вимогам закону.

Згідно статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги пред`явлені до Російської Федерації - держави, що користується судовим імунітетом, яка через свої компетентні органи згоди на залучення її до участі у справі в суді України, як відповідача, не надала, тому зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом України, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

За таких встановлених обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що на підставі статті 186 ЦПК України слід відмовити у відкритті провадження у даній справі.

Так, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

При постановленні даної ухвали районний суд послався також на вимоги та норми Закону України « Про міжнародне приватне право».

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом не допущено порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VIIвизначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною 4 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет.

Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов?язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, згідно до якого пред?явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною 4 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб?єктності.

Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся в суд за вирішенням спору про відшкодування майнової та моральної шкоди до Російської Федерації.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правомірно, з посиланням на відповідні норми законодавства вказав на те, що відповідач Російська Федерація має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред?явлення до нього позову.

Згідно до вимог статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом, а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року.

Пред?явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у нормі статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Як вбачається з матеріалів справи 15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України.

В позовній заяві позивач ОСОБА_1 просив стягнути з Російської Федерації на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі1164768 грн. 50 коп., та відшкодування майнової шкоди у розмірі 922 568 грн. 41 коп. ( а. с. 1 9).

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України( а. с. 86 - 87).

Районний суд вважав, що бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

З метою дотримання норм міжнародного права й норм ЦПК України суди повинні перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі надіслати відповідачу у встановленому порядку позовної заяви із додатками і з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва Російської Федерації, як компетентного органу держави Російської Федерації, на розгляд спору в судах України. З`ясування цього питання має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки від цього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесу України.

Із матеріалів справи вбачається, що при вирішенні питання про відкриття провадження по справі судом першої інстанції були направлені запити 20 жовтня 2020 року та повторно 19 січня 2021 року до посольства Російської Федерації в Україні разом із копіями позовної заяви позивача ОСОБА_1 з додатками, та запропоновано повідомити районний суд щодо того, чи є згода дипломатичного представництва Російської Федерації, як компетентного органу держави Російської Федерації, на розгляд вказаної цивільної справи в суді України ( а. с. 80, 82).

Як вбачається із матеріалів справи 02 лютого 2021 року запит вручено адресату, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( а. с. 84).

Однак матеріали справи не містять інформації щодо позиції представництва Російської Федерації з приводу даного питання згідно заявлених позовних вимогах ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України.

Приймаючи дот уваги вище викладене, апеляційний суд вважає, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що внаслідок таких обставин, дипломатичним представником Російської Федерації, як компетентним органом держави Російської Федерації згоди на розгляд вказаної цивільної справи в суді України не надано, тому у суді відсутні підстави для розгляду справи, а отже, провадження у справі не може бути відкрито.

Як вбачається із тексту ухвали районний суд послався в обґрунтування ухвали на те , що позовні вимоги пред`явлені до Російської Федерації - держави, що користується судовим імунітетом, яка через свої компетентні органи згоди на залучення її до участі у справі в суді України, як відповідача, не надала, тому дійшов обґрунтованого висновку, що зазначений спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом України, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони обґрунтовані вимогами чинного законодавства.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що при постановленні ухвали про відмову у відкритті провадження по справі, позивач був фактично позбавлений права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції абсолютно вірно вказано, що застосування судового імунітету не є відмовою у доступі до правосуддя, оскільки держава може бути учасником справи у своїх національних судах.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі є законною та обґрунтованою, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому відсутні підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції , тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування ухвали суду та направлення матеріалів справи для продовження розгляду .

Інших доводів, які б слугували підставою для задоволення вимог апеляційної скарги, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року про відмову у відкритті провадження по справізалишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законом.

Повний текст постанови складений 28 травня 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В. Г. Бородійчук

В. О. Єльцов