ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2021 року м. Чернівці

справа № 727/5745/13-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2013 року (головуючий у 1-й інстанції Чебан В.М.),-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 26 березня 2008 року між банком "Фінанси та Кредит" та Малим приватним підприємством "ЯНІС" укладено кредитний договір № 24-01-08, на підставі якого банк надав МПП "ЯНІС" кредит у сумі 1964970 гривень, а позичальник - МПП "ЯНІС" зобов`язувалось повернути кредит до 25 березня 2011 року (п.2.2.).

Згідно умов договору позичальник сплачує банку проценти (п.3.1.) за користування кредитом у валюті кредиту по процентних ставках: -14,5% процентів річних ( в розмірі, вказаному в п.1.1. цього договору) за період з дня видачі до терміну повернення кредиту, вказаному в п. 2.2. цього договору; - у випадку порушення позичальником строків погашення встановлених в графіку погашення кредиту згідно умовам п. 2.2. даного договору 30%(тридцять) процентів річних від суми невиконаного своєчасно зобов`язання по графіку погашення кредиту відповідно до умов п. 2.2. даного договору за період часу з моменту непогашення кредиту (частини кредиту до дня фактичного погашення цієї кредитної (основної) заборгованості; -30%(тридцять) процентів річних за період з 26 березня 2011 року до дня фактичного погашення позичкової (основної) заборгованості.

_______________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/630/21

Нарахування і сплата процентів за користування кредитними коштами здійснюється щомісяця. Позичальник сплачує проценти в термін з 26-го числа кожного місяця, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця. У зазначений термін сплачуються проценти, нараховані за користування кредитними коштами з 26-го числа попереднього місяця до 25-го числа поточного місяця включно (п.3.4.). В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором банком 26 березня 2008 року було укладено договір поручительства №1 із поручителем позичальника ОСОБА_1 , який є одночасно засновником та директором позичальника Малого приватного підприємства "ЯНІС".

Відповідно до п.2.2. договору поручительства поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник/позичальник, у тому числі по основному боргу, сплаті щомісячних процентів і підвищених процентів, сплаті комісійної винагороди, сплаті неустойки по основному боргу і процентам, а також по відшкодуванню збитків.

Відповідно до пунктів 2.1., 2.2., 2.3., 2.4. договору поручительства та пунктів 1,2 ст. 554 Цивільного Кодексу України позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язання повністю від позичальника та поручителя, як разом так і від кожного окремо, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання у повному обсязі всім належним йому на праві власності майном.

Зважаючи на постійне порушення позичальником умов кредитного договору в частині погашення кредиту згідно графіку та несплати нарахованих відсотків банк звертався з листом до поручителя №129 від 16.05.2013 року з вимогами про погашення наявної заборгованості за кредитом та відсотками.

Відповідача було попереджено, що вразі не виконання зобов`язань банк буде змушений звернутися до суду.

Станом на 15 травня 2013 року заборгованість по кредитному договору № 24-01-08 від 26 березня 2008 року складала 1898932,73 гривні, в тому числі: - по сплаті кредиту - 1233921,38 гривня; - по сплаті процентів за користування кредитними коштами - 479923,14 гривні; пеня - 185089,21 гривень.

Просив стягнути на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" з ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору №24-01-08 від 26 березня 2008 року, в сумі 1898932,73 гривні та понесені судові витрати по справі.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2013 року позовні вимоги банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Банк« Фінанси та Кредит» заборгованість в сумі 1898932 ( один мільйон вісімсот дев`яносто вісім тисяч дев`ятсот тридцять дві) гривні 73 ( сімдесят три) копійки по кредитному договору №24-01-08 від 26 березня 2008 року. вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 квітня 2020 року замінено стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2013 року, залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2013 року ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

Свої доводи мотивує тим, що основним доказом, на який посилається позивач у своїй позовній заяві як на підставу для задоволення позовних вимог є договір поручительства від 26.03.2008 року, та згідно умов якого ОСОБА_1 виступив поручителем перед кредитором за виконання МПП «Яніс» своїх обов`язків по кредитному договору №24-01-08. Строк виконання зобов`язання настав 25.03.2011 року.

Посилається на те, що у 2010 році банк звернувся до Господарського суду Чернівецької області, із вимогою про стягнення заборгованості, і згідно рішення якого кредитор на виконання умов договору та норм ЦК України звернувся до суду про дострокове повернення всіх сум кредиту. Згідно висновку у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок , умови і строки дії кредитного договору. Строк виконання зобов`язань за кредитним договором було змінено і він настав 05 травня 2010 року, дата винесення рішення Господарським судом Чернівецької області.

Враховуючи наведене банк мав звернутися до поручителя з вимогою про стягнення заборгованості протягом шести місяців, тобто до листопада 2011 року, проте звернувся лише у 2013 році, у зв`язку із чим поруку слід вважати припиненою. Внаслідок припинення поруки, підстави для задоволення позовних вимог банку відсутні.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у перегляді заочного рішення суду і зазначив в ухвалі, що відповідач не наводить посилань на докази, якими обґрунтовує свої заперечення стосовно позову. Так, усі докази містяться в матеріалах справи, а саме договір поруки та рішення Господарського суду про стягнення заборгованості. Суд першої інстанції не вірно трактує норми договору та законодавства щодо пропуску шестимісячного строку звернення до суду із вимогою до поручителя про стягнення заборгованості. даний строк не обчислюється з моменту надсилання кредитодавцем вимоги про погашення заборгованості, а з дня настання терміну виконання зобов`язання за кредитним договором.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із доведеності вимог, оскільки відповідно до умов договору поручительства позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язання повністю від позичальника та поручителя, як разом так і окремо. Згідно рішення Господарського суду Чернівецької області від 05.05.2010 року стягнуто з позичальника на користь банку заборгованість за кредитним договором, однак станом на 15 травня 2013 року така заборгованість по вказаному кредиту не погашена, то її слід стягнути з поручителя.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Судом встановлено, що 26 березня 2008 року між банком "Фінанси та Кредит" та Малим приватним підприємством "Яніс" укладено кредитний договір № 24-01-08, на підставі якого банк надав МПП "Яніс" кредит у сумі 1964970 грн., а позичальник - МПП "Яніс" зобов`язувалось повернути кредит банку згідно графіка погашення кредиту до 25 березня 2011 року (п.2.2.). ( а.с. 6-10).

В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором банком 26 березня 2008 року було укладено договір поручительства №1 із поручителем позичальника ОСОБА_1 , який є одночасно засновником та директором позичальника Малого приватного підприємства "Яніс". ( а.с. 11-12).

У зв`язку із неналежним виконанням кредитних зобовязань, позивач звернувся до Господарського суду Чернівецької області про стягнення з МПП « Яніс» заборгованості, рішенням якого від 05 травня 2010 року стягнуто з МПП «Яніс» на користь ПАТ « Банк « Фінанси та Кредит» заборгованість по кредитних договорах в сумі 2288355,29 гривень, в тому числі по кредитному договору № 24-01-08 від 26.03.2008 року в сумі 1541317,16 грн. та судові витрати. ( а.с. 15-17).

На основі даного рішення суду Господарським судом Чернівецької області був винесений наказ від 18 травня 2010 року № 5/21 про примусове виконання рішення суду від 05.05.2010 року, яке набрало законної сили 18.05.2010 року. ( а.с. 18).

Даний наказ був звернутий позивачем до примусового виконання до Шевченківського ВДВС Чернівецького МУЮ, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 21323298, який в подальшому перебував на примусовому виконанні в ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції ( а.с. 65, 68).

Зважаючи на те, що станом на 15 травня 2013 року заборгованість по кредитному договору № 24-01-08 від 26 березня 2008 року складала 1898932,73 гривні, банк звертався з листом до поручителя №129 від 16.05.2013 з вимогами про погашення наявної заборгованості за кредитом та відсотками. ( а.с. 19).

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16.

Як вбачається із матеріалів прави у 2010 році ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до Господарського суду Чернівецької області із вимогою до позичальника МПП «Яніс» про стягнення заборгованості. З даного рішення випливає, що кредитор скористався своїм правом на дострокове повернення всієї суми кредиту (а.с.17).

Оскільки банк скористався правом на дострокове повернення кредитних коштів, звернувшись Господарського суду Чернівецької області із вимогою до позичальника МПП «Яніс» про стягнення заборгованості, тобто вчинив дії, спрямовані на зміну правовідносин, тим самим змінивши в односторонньому порядку строк дії основного зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

До правовідносин, які виникли із односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (частина п`ята статті 202 ЦК України).

Отже, як односторонній правочин вимога банку про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором створила обов`язки та права для позичальника і поручителя, та й самою мірою створила зобов`язання для кредитора.

Кредитор був вільним у вчиненні такого правочину, проте після настання визначеного ним моменту, цей правочин зумовив виникнення певних прав та обов`язків і для кредитора як для сторони договірного зобов`язання.

Звертаючись до Господарського суду зі вимогою про стягнення заборгованості, банк реалізував своє право вимоги дострокового повернення заборгованості за кредитним договором, тим самим змінив строк виконання основного зобов`язання з 25 березня 2011 року (кінцевий термін погашення заборгованості визначений п.1.1. Договору поручительства від 26.03.2008 року (а.с.11)) на день постановлення судового рішення Господарським судом Чернівецької області 05 травня 2010 року.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що банк звернувся із пропуском строку звернення з вимогою до поручителя, оскільки банк мав право пред`явити позовні вимоги до ОСОБА_1 протягом шести місяців, починаючи з 05 травня 2010 року, тобто до листопада 2010 року. Позов отриманий судом першої інстанції 26 червня 2013 року, із зв`язку із чим поруку слід вважати припиненою, так як змінивши строк виконання основного зобов`язання, банк мав право протягом шести місяців, з дня винесення Господарським судом рішення, звернутися у передбачений процесуальним законом строк та спосіб з вимогою до поручителя про стягнення кредитної заборгованості, після спливу вказаного строку порука припиняє свою дію, що дає підстави для відмови в задоволенні позовних вимог банку.

На підставі вищезазначеного, встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 задоволено, тому із Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 5161 гривню 50 копійок витрат пов`язаних зі сплати судового збору, за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2013 року, скасувати.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» на користь ОСОБА_1 , сплачений ним судовий збір за подачу апеляційної скарги, в розмірі 5161 гривні 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 15 червня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк