ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/898/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №692/101/21 Категорія: 304090000 Чепурний О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 09 березня 2021 року, постановлене під головуванням судді Чепурного О.П. у приміщенні Драбівського районного суду Черкаської області, 09.03.2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

02.02.2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 08.05.2007 року.

Відповідач ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.3.2, 3.3 договору, на підставі яких відповідач ОСОБА_1 при укладанні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого кредитного ліміту, його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Таким чином, позивач свої зобов`язання за договором виконав. Відповідач ОСОБА_1 зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, проте не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості.

У зв`язку із вказаними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач ОСОБА_1 станом на 14.12.2020 року має заборгованість 14570,31 грн., яка складається з наступного: -13751,85 грн. заборгованість за тілом кредиту; -в т.ч. 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; -13751,85 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; -0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; -818,46 грн. заборгованість за простроченими відсотками; -0,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625 ЦК України; -0,00 грн. нарахована пеня; -0,00 грн. нарахована комісія.

На даний час відповідач ОСОБА_1 продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 09.03.2021 року в задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» через свого представника Крилову О.Л. оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник АТ КБ «Приватбанк» вказує, що не погоджується із рішенням суду першої інстанції, оскільки вважає, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи і ухвалено необґрунтоване, незаконне рішення суду.

Скаржником зазначається, що судом першої інстанції не застосовано норми статей 3, 202, 207, 526, 527, 611, 626, 629, 634, 638, 1048-1050, 1054, ч. 2 ст.1067 ЦК України, не враховано норми Постанови НБУ № 705 від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів»), які підлягають обов`язковому застосуванню, тому суд прийшов до неправильного висновку, відмовивши у задоволенні позовних вимог банку.

В апеляційній скарзі вказується, що кредитний договір № б/н від 08.05.2007 року в установленому законом порядку не визнаний недійсним, а тому згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

АТ КБ «ПриватБанк» в підтвердження позовних вимог надав належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 77,78 ЦПК України, а саме: кредитний договір підписаний особисто відповідачем; розрахунок заборгованості станом на 14.12.2020 року, виписки рахунку згідно якого відповідач активно користувався кредитним лімітом, довідка про зміну умов кредитування, довідка про строк дії картки.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції без достатніх правових підстав відмовив у задоволенні позовних вимог банку, оскільки, суду прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів в підтвердження встановлення кредитного ліміту.

В апеляційній скарзі звертається увага на те, що укладення банком та відповідачем ОСОБА_1 договору, підтверджується змістом заяви, в якій зазначається, що відповідач своїм підписом приєднується і зобов`язується виконувати умови, викладені в Умовах і правилах надання банківських послуг, тарифах банку, що складають договір банківського обслуговування. Отже, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору, вказує представник банку.

Скаржником зазначається, що сама процедура укладення даного договору не передбачає підписання позичальниками стандартних Умов та правил надання банківських послуг, а факт ознайомлення з цими Умовами позичальників засвідчує відповідними записами та їх підписами в заяві, оскільки в іншому випадку втрачається мета, сенс матеріальної норми: ч. 1 ст. 634 ЦК України.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, тому суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Таким чином, на думку скаржника суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - О.Л. Крилова просить скасувати рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 09.03.2021 року по справі № 692/101/21 і ухвалити нове рішення яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу банку не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду, вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін згідно вимог процесуального законодавства.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи та обґрунтування апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, пославшись, що у заяві про відкриття рахунку, надану банком в підтвердження позовних вимог, зазначені лише прізвище, ім?я, по батькові позичальника ОСОБА_1 , вулицю, номер будинку та номер мобільного телефону , але відсутній підпис заявника, дата підписання заяви, перелік послуг, які просить надати заявник у заяві про відкриття рахунку.

Судом першої інстанції вказано, що позивачем ставиться питання про стягнення заборгованості за договором № б/н від 08.05.2007 року, розрахунок заборгованості також стосується кредитного договору від 08.05.2007 року, укладеного між банком та відповідачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але доказів того, що 08.05.2007 року між банком та позичальником ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, останнім не надано.

За таких обставин, районний суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку, пославшись, що надана позивачем довідка без зазначення прізвища та ініціалів позичальника, без дати її підписання, в якій вказано, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н з переліком кредитних карток, не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору.

Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме: заборгованості по тілу кредиту та за простроченими відсотками.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 08.05.2007 року.

Відповідно до довідки № б/н, ОСОБА_1 було видано наступні кредитні картки:

НОМЕР_1 дата відкриття 08.05.2007 року, термін дії 05/15; НОМЕР_2 дата відкриття 28.03.2012 року, термін дії 10/15; НОМЕР_3 дата відкриття 28.11.2013 року, термін дії 08/17; НОМЕР_4 дата відкриття 25.12.2015 року, термін дії - 08/19; НОМЕР_5 дата відкриття 22.02.2016 року, термін дії 02/20; НОМЕР_5 дата відкриття 22.02.2016 року, термін дії 02/20; НОМЕР_6 дата відкриття 08.04.2019 року, термін дії 02/23 (а.с.16).

Згідно даних довідки № б/н про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що 08.05.2007 року відбувся старт карткового рахунку № НОМЕР_1 та встановлено кредитний ліміт у розмірі 21 600 грн.

07.08.2007 року кредитний ліміт було зменшено до 5 600 грн., 03.07.2008 року кредитний ліміт було збільшено до 7000 грн., а 01.06.2020 року кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн.

З розрахунку заборгованості вбачається, що загальна сума заборгованості за договором становить 14570,31 грн., яка складається з наступного: -13751,85 грн. заборгованість за тілом кредиту; -в т.ч. 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; -13751,85 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; -0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; -818,46 грн. заборгованість за простроченими відсотками; -0,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625 ЦК України; -0,00 грн. нарахована пеня; -0,00 грн. нарахована комісія.

Разом з тим, із даних розрахунку також вбачається, що у різні періоди банком застосовувалась різна процентна ставка, яка становила як 1,9 % так і 2,5 % та 3,6 % в місяць.

Обґрунтовуючи підстави для стягнення відсотків, банк посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 був ознайомлений з відсотковою ставкою по кредиту.

Проте, колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими доводами АТ КБ «ПриватБанк» лише частково, виходячи з такого.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти згідно ч. 1 статті 1048 ЦК України.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред?являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід?ємну частину спірного договору, а також заяву, згідно якої тип карти НОМЕР_7 , валюта гривня; тип кредитного ліміту фінансовий; сума кредитного ліміту 2600; базова відсоткова ставка 22,8 % із розрахунку 360 днів в рік. Банк посилається, що заперечень щодо вищезазначеної заяви відповідачем ОСОБА_1 не надавалось.

Таким чином, вищезазначена заява, вважає представник банку, визначає, зокрема, ставку процентів за користування кредитом в розмірі 22,8 % річних.

Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов?язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають, передбачені процесуальним законом права і обов?язки.

Обов?язок доказування певних обставин покладається на сторону, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов?язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе зазначити, що процентна ставка узгоджена із позичальником в розмірі 22,8% річних, тобто 1,9 % в місяць. Однак, у розрахунку заборгованості банк нараховував проценти, починаючи з 24.01.2013 року за ставкою 30%, річних, з 01.09.2014 року - 34,80 % річних, з 01.04.2015 року - 43,20 % річних, що свідчить про неправомірні дії банку щодо підвищення процентної ставки, оскільки це виходить за межі узгодженого сторонами договору розміру процентів за користування грошовими коштами.

Підтверджень узгодження з відповідачем ОСОБА_1 таких відсоткових ставок банк не надав.

При цьому, посилання банку, як на правомірність своїх дій щодо підвищення розміру процентної ставки на Умови та Правила надання банківських послуг, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними, з огляду на таке.

Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв?язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, виходячи із на змісту статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Вказаний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач ОСОБА_1 та ознайомився і погодився саме з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за підвищеною ставкою.

Отже, суд апеляційної інстанції не бере до уваги надані позивачем Умови та Правила, а тому вважає, що проценти підлягають стягненню за процентною ставкою 22,8 % річних, яка узгоджена із відповідачем ОСОБА_1 .

Суд враховує, що заборгованість нарахована банком за значний період з моменту видачі кредитної карти 07 травня 2007 та до 14 грудня 2020 року, тіло кредиту згідно до виписки по рахунку та розрахунку заборгованості за весь період змінювалось, банк не надав розрахунок заборгованості по відсоткам за узгодженою з відповідачем ОСОБА_1 ставкою 1,9 % на місяць, 22,8 % на рік.

Приймаючи до уваги вище викладене, за відсутності спеціального програмного забезпечення, за допомогою якого банк нараховував суму заборгованості, суд позбавлений можливості самостійно розрахувати розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом, виходячи із ставки, яка зазначена в довідці про умови кредитування в розмірі 22,8 % на рік.

Доказування наявності між сторонами у справі кредитних правовідносин, умови таких правовідносин, факт їх порушення позичальником, а також розмір, складові заборгованості, в тому числі і за відсотками за користування кредитом, період їх існування і нарахування, тощо (підстави і предмет позову), є обов?язком саме позивача у справі.

Частина 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначає, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності вимог до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог, а тому є підстави для застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України.

Тобто, позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини.

Однак, апеляційний суд вважає, що банк доказів щодо наявності підстав для нарахування заборгованості за відсотками, що перевищують 22,8% річних (1,9% на місяць), не надав, а власних розрахунків заборгованості за відсотками в розмірі, що узгоджений з позичальником, не навів.

Так, посилання скаржника щодо обов`язку суду здійснити розрахунок заборгованості за відсотками самостійно заслуговує на увагу, але приймаючи до уваги, що слід провести розрахунок, виходячи із розміру 1,9% на місяць, та врахувати, що тіло кредиту змінювалось впродовж майже 14 років, то без спеціального програмного забезпечення проведення такого розрахунку судом не є можливим, оскільки для цього необхідні спеціальні знання та відповідне програмне забезпечення, яке має банк, але у суду воно відсутнє.

У зв`язку з викладеним, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за ставкою 22,8% річних (1,9% на місяць), але таких розрахунків банком не надано, суд позбавлений можливості здійснити такий розрахунок за відсутності програми для його розрахування, тому у задоволенні вимоги про стягнення відсотків належить відмовити у зв`язку з недоведеністю банком суми заборгованості за відсотками.

Апеляційний суд, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти за тілом кредиту в сумі 13751,85 грн., які вказані у позовній заяві банком, у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Приймаючи до уваги вище викладене, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 13751,85 грн., що також узгоджується із висновком, викладеним у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково, скасувати рішення суду першої інстанції, та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 08.05.2007 року в розмірі 13751,85 грн. за тілом кредиту.

Апеляційний суд вважає, що доводи скаржника щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню, а тому вимоги апеляційної скарги щодо скасування рішення в частині відмови про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню.

Однак,колегія суддів вважає, враховуючи, що не всі вимоги скаржника щодо стягнення заборгованості задоволено, оскільки відсутні підстави для стягнення заборгованості за простроченими відсотками, то апеляційна скарга банку підлягає частковому задоволенню.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із врахуванням того, що апеляційним судом за результатами розгляду апеляційну скаргу банку задоволено часткового, позовні вимоги позивача задоволено частково, то перерозподілу підлягають судові витрати, які підлягають також частковому задоволенню, та стягненню відповідно до пропорційно задоволених частково позовних вимог.

Отже, підлягають стягненню частково судові витрати пропорційно задоволених вимог з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» за сплату судового збору у розмірі 5 356,21 грн., що складаються із судових витрат в розмірі 2142,48 грн. за подання позовної заяви та витрат за сплату судового збору за подання апеляційної скарги банком в розмірі 3213,73 грн. , а всього у розмірі 5 356,21 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 09 березня 2021 року 09.03.2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 13751,85 грн.

В решті позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати за сплату судового збору у розмірі 5 356,21 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов