Справа № 171/825/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2021 р. м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Семенової Н.М.,

за участю секретаря Ровної Н.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивачів ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 4, в Апостолове, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

13.05.2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 звернулися до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області із вищевказаною позовною заявою, в якій просять суд усунути перешкоди у здійсненні позивачами права володіння, користування та розпорядження належною їм на праві приватної власності квартирою, розташованою за адресою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою, оскільки відповідач у вказаній квартирі не проживає з квітня 2019 року, не з`являється та не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання. Позивачам невідомо точне фактичне місце проживання відповідача. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивачі відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує право позивачів на вільне розпорядження і користування майном, а також позивачі змушені нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг.

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 30.06.2020 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання.

01.10.2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому зазначив, що він не просто член сім`ї, а є колишнім чоловіком позивачки та батьком позивача, не вказали з яких причин він не користуюся квартирою, власними речами, які там залишилися та які не може забрати від вересня 2019 року по сьогодні. Стверджує, що з боку позивачів створювалися умисні перешкоди в користуванні спірною квартирою, тобто є поважні причини його не проживання в даному жилому приміщенні. Просить позовну заяву залишити без розгляду.

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 20.01.2021 було призначено судовий розгляд цієї справи.

Позивачі, представник позивачів позовні вимоги у судовому засіданні підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі, зазначили, що шлюб з відповідачем розірвано в 2001 р., з квітня 2019 року в квартирі не мешкає, особистих речей відповідача у квартирі не має.

Відповідач у судовому засіданні зазначив, що дійсно з 16.08.2019 року в даній квартирі не мешкає, квартплату не платить. На сьогоднішній день спільно проживає з іншою жінкою, разом придбали будинок.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що відповідач не проживає в даній квартири понад 2 роки, особисто бачила, як він вивозив свої речі з квартири.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що відповідач неодноразово уходив з сім`ї, не проживає в даній квартири понад 2 роки, речі з квартири він забрав.

Відповідач ОСОБА_3 , допитаний у судовому засіданні в якості свідка пояснив, що дійсно з позивачкою шлюб було розірвано в 2001 році. З 2004 р. по 2005 р. повернувся до позивачки, мешкали в одній квартирі, але проживали в різних спальнях. На даний момент мешкає з іншою жінкою, придбали будинок

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 14.12.2006 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 належить на праві приватної власності по Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 (а.а.9)

На підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №313047918 від 25.12.2006, позивачам належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 07.11.2020 р. встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 на теперішній час мешкають ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , місце знаходження ОСОБА_3 не відоме (а.с.8)

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, на підставі наведеного судом встановлено, що відповідач не проживає в даному будинку понад 3 років, не сплачує комунальні платежі, позивач змушений нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг та, як власник житлового будинку, не бажає надавати відповідачу у подальшому можливість використовувати дане приміщення.

Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном.

У суду відсутні докази, що відповідач продовжує на даний час користуватись належною позивачу квартирою, позивач вказані обставини заперечує. При таких обставинах суд приходить до висновку, що відповідач не має правових підстав для збереження за ним права на користування спірним житловим приміщенням в силу приписів ст.405 Цивільного кодексу України, ст.156 Житлового кодексу Української РСР. Немає доказів існування будь-яких інших правовідносин, в силу яких відповідач має право на користування вказаним житловим приміщенням.

Доказів того, що позивач перешкоджав відповідачу в користуванні жилим приміщенням матеріали справи не містять.

Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до норми ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні, докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку;

Відповідно ст. 7 вказаного Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З вищенаведеного вбачається, що рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою.

Керуючись ст.ст. 2, 4-13, 81, 89, 258-259, 268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратила право користування житловим приміщення, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 31.05.2021 року.

Суддя: Семенова Н. М.