КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Вовк С.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7502/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М. , Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 грудня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 з підстав застосування останнім по відношенню до заявника фізичного та психологічного насильства.

Вимоги заяви обґрунтовувались тим, що 25 червня 2020 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. З червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактичні подружні стосунки припинилися, побут та господарство ведеться роздільно. У ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після того, як ОСОБА_1 ініціювала розлучення у судовому порядку, ОСОБА_2 почав погрожувати її життю та здоров`ю. ОСОБА_2 постійно погрожує ОСОБА_1 , більше того, він застосовував фізичне насилля до ОСОБА_1 , захоплював її за шию та заламував руки, відібрав телефон і хотів його викинути. При цьому він постійно погрожував та погрожує фізичною розправою.

Лейтенантом Печерського УП ГУ НП у м. Києві поліції Щербиною Г.Т. 19січня 2020 року складено протокол про адміністративне правопорушення серія АПРВ № 140742 у зв`язку з вчиненням домашнього насильства ОСОБА_2 щодо його дружини, ОСОБА_1 . Протокол було передано до Печерського районного суду м. Києва 22 січня 2020 року і визначено склад суду, головуючий суддя Карабань В.М., справа № 757/3049/20-п.

В подальшому, 21 лютого 2020 року та 05 березня 2020 року ОСОБА_1 подано заяви про погрози її життю та здоров`ю з боку чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Печерського управління поліції ГУНП України.

Адвокатом Сидорчук Ю. М., в інтересах ОСОБА_1 , 13 березня 2020 року подано скаргу Начальнику Печерського управління поліції ГУНП України, підполковнику поліції Дуброві А. М. щодо не внесення відповідних відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тобто ігнорування письмових заяв ОСОБА_1 , чим порушено вимоги статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» та ст. 214 КПК України.

Після розлучення, незважаючи на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають окремо, ОСОБА_2 продовжує вчиняти домашнє насильство, що вбачається в наступному:

- пише постійно погрози на телефон;

- Двічі проколював шини автомобіля ОСОБА_1 , відповідні заяви було подано до поліції;

- у переписці ОСОБА_2 підтвердив, що саме він проколов колеса . Як раз тоді разом з ОСОБА_1 у машині були діти;

- писав та погрожував мамі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , що підтверджується роздруківкою з телефону.

У червні 2020 року отримано відповідь з Печерського управління поліції ГУНП України вих. № 347-аз/125/52/05-20 від 04 червня 2020 року , у якій зазначено, що під час розгляду заяв ОСОБА_1 встановлено, що дані події не носять ознак кримінального правопорушення і не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Заявник ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк до шести місяців ,яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав , а саме -

Заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб,

Заборонити наближатися на визначену відстань ближче ніж 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 та інших місць частого відвідування ОСОБА_1 ,

Заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися із нею.

Рішенням Печерського районного суду м . Києва від 24 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заяву. В апеляційній скарзі зазначає, що суд на припущеннях дійшов висновку про відсутність підстав визнання заявниці жертвою домашнього насильства, не з`ясував всіх обставин. щодо заяв ОСОБА_1 поданих до правоохоронних органів .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 27 травня 2021 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи, Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження , про відкладення розгляду справи від сторін не надходило .

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що сторони, які приймають участь у справі, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, доказів поважності своєї неявки суду не надали, тому колегія суддів вважає, що причини неявки сторін не можуть бути визнані судом поважними.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 лютого 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в м. Києві зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 17 вересня 2015 року, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 05 липня 2017 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року у справі № 753/3558/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Вказаним рішенням суду встановлено, що сторони не підтримують шлюбних стосунків з червня 2018 року. Сторони не ведуть спільне господарство, не пов`язані спільним побутом. Шлюб існує формально.

ОСОБА_1 21 лютого 2020 року звернулась до Начальника Печерського УП полковника поліції Дуброва А. М. із заявою, в якій зазначила, що її чоловік неодноразово погрожує їй розправою та психологічно впливає на неї.

В подальшому , 05 березня 2020 року, ОСОБА_1 звернулась до Начальника Печерського УП полковника поліції Дуброва А. М. із заявою, в якій зазначила, що на її адресу надходять погрози від її чоловіка ОСОБА_2 , а саме: вбити, покалічити, розбити ніс. Поводить себе досить агресивно та неадекватно, очікує під домом.

Адвокат Сидорчук Ю. М. в інтересах ОСОБА_1 , 13 березня 2020 року звернулась до Начальника Печерського УП полковника поліції Дуброва А. М. зі скаргою, в якій просила дати доручення відповідним працівникам щодо внесення протягом 24 годин заяв ОСОБА_1 про погрозу вбивством до ЄРДР і розпочати розслідування кримінального правопорушення, передбаченого статтею 129 КК України.

Згідно відповіді Начальника Печерського УП полковника поліції Дуброва А. М. від 04 червня 2020 року № 346-аз/125/52/02-20, матеріали адміністративної справи відносно ОСОБА_2 знаходяться в Печерському районному суді м. Києва.

ОСОБА_1 24 липня 2020 року звернулась до Начальника Печерського УП полковника поліції Дуброва А. М. із заявою, в якій зазначила, що 24 липня 2020 року о 16-40 год вона вийшла з будинку і біля під`їзду її чекав колишній чоловік ОСОБА_2 , який перегородив їй дорогу та не пускав сісти за кермо автомобіля , кричав та обзивався.

Із вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_1 перебувала у лабораторії «Діла», вийшла, сіла за кермо свого автомобіля і поїхала, через квартал почула що машина гирчить, припаркувалась і побачила, що в неї пробите і спущене колесо.

ОСОБА_1 11 жовтня 2020 року звернулась до Начальника Печерського УП полковника поліції Дуброва А. М. із заявою, в якій зазначила, що 11 жовтня 2020 року повернувшись до свого автомобіля, який був припаркований біля будинку № 6 по вул. Професора Підвисоцького в м. Києві виявила пошкодження пошкодження заднього лівого та правого колеса. В пошкодженні коліс підозрює свого колишнього чоловіка ОСОБА_2

ОСОБА_1 03 листопада 2020 року видано Печерським УП ГУ НП в м. Києві талони-повідомлення єдиного обліку № 38650 та № 38761 про прийняття відповідних заяв.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року у справі № 757/26732/16-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та піддано його адміністративному стягненню у виді громадських робіт строком на 30 годин.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року у справі № 757/3049/20-п ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України.

За правилами статті 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

При вирішенні заяви суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, згідно з якими видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

За правилами частин першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За приписами статей 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не доводять обґрунтованості вимог заяви, оскільки свідчать про специфічні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час їх перебування у шлюбі. Висновок суду , що покази свідка ОСОБА_6 не містять фактичних даних, з яких можна встановити подію вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 та визначити його форму,є правильними ,оскільки вони зводяться до суб`єктивного бачення свідка особистих відносин колишнього подружжя.

Судом не взято до уваги постанову Печерського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року у справі № 757/26732/16-п, враховуючи ,що вона стосується подій 2016 року, після чого подружжя ще перебувало у шлюбі та за цей час у них народилася спільна дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо критичної оцінки поданих заявником доказів її звернення до правоохоронних органів з приводу проколювання коліс автомобіля, суд першої інстанції правильно виходив із того , що ОСОБА_1 у цих зверненнях вона стверджує про ймовірну причетність до цього її колишнього чоловіка, а доказів ,що останній визнавався судом винним у вчинені таких дій заявницею не надано .

Долучені до заяви скрін-шоти повідомлень із погрозами, не містять доказів хто саме і кому направляв ці повідомлення,а відтак судом першої інстанції не взяті до уваги , і з таким висновком апеляційний суд погоджується .

Посилання заявниці на постанову Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року у справі № 757/3049/20-п, щодо вчинення до неї насильства , також не є належним доказом, оскільки суд постановою встановив відсутність висновків щодо наявності у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення.

З огляду на вказане, правильним є висновок суду першої інстанції ,що матеріали справи не містять належних доказів застосування ОСОБА_4 домашнього насильства по відношенню до ОСОБА_1 на системній основі чи у такій ступені, що дозволяє дійти висновку про наявність ризиків, які б наражали потенційну потерпілу на небезпеку.

Одночасно суд врахував пояснення надані стороною представника заявника в судовому засіданні з приводу того, що на даний час між сторонами тривають судові спори щодо визначення місця проживання дітей.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до п.3, 6, 7, 8 ч.1, ст.1 цього Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Частинами 2, 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до роз`яснень, наведених в п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Наявні в матеріалах справи талони - повідомлення єдиного обліку № 38761 та № 38650 витяг з ЄРДР №0000679 від 12 липня 2018 року про внесення до реєстру від 03 листопада 2020 року про прийняття і реєстрацію заяви ( повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію ОСОБА_1 , не є належним доказом в розумінні ст. 77 ЦПК України, з огляду на те, що кримінальне провадження на даний час не завершено, підозру не оголошено, а тому даний письмовий доказ не доводить вчинення будь-яких протиправних дій відносно заявника .

Окрім того, вбачається, що звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 посилалась на вчинення стосовно неї домашнього насильства , натомість будь-яких безумовних доказів вчинення такого насильства заявник суду не надала .

Суд першої інстанції оцінивши усі докази у сукупності, дійшов правильного висновку, що сам факт постійного звернення заявника до правоохоронних органів, не можна вважати підставою вважати вчиненням до заявника домашнього насильства.

Факт звернення до органів свідчить про наявність тривалого конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , але не підтверджує факт того, що ОСОБА_2 вчинив по відношенню до заявника домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права , чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам ,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення відповідає обставинам справи, постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 28 травня 2021 року.

Головуючий

Судді