ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року суддя Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулова Н.А., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 поданої в інтересах позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі № 381/2929/20 (провадження № 2/381/380/21) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права власності на земельні ділянки, -

встановив:

В провадженні суду перебуває вищевказана цивільна справа, у якій відкрито загальне позовне провадження 01.02.2021 р. та призначено підготовче судове засідання.

20 травня 2021 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій остання просила суд накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0284 га, кадастровий номер :01:003:0839, цільове призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , рішення державного реєстратора (з відкриттям розділу), індексний номер: 34693709 від 10.04.2017 08:44:04, ОСОБА_5 , Борівська селищна рада Фастівського району, Київська обл., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та запис про право власності .04.2017 09:33:55, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 249 та заборонити ОСОБА_3 , здійснювати дії, щодо об`єднання та поділу даної земельної ділянки площею 0,0284 га, кадастровий номер :01:003:0839. Також просила накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0384 га, кадастровий номер :01:003:0838, цільове призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Вінічук Тетяни Вячеславівни, Фастівський районний нотаріальний округ, Київська обл., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35018463 від 03.05.2017 11:03:24, та запис про право власності .05.2017 10:54:39, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 249 та заборонити ОСОБА_4 , здійснювати дії, щодо об`єднання та поділу вищевказаної земельної ділянки площею 0,0384 га, кадастровий номер :01:003:0838.

Заяву мотивувала тим, що в провадженні суду перебуває справа № 381/2929/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про припинення права власності на земельні ділянки. 02 лютого 2017 року (після проголошення постанови Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0582 площею 0,0668 за заявою ОСОБА_3 була поділена на дві земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:003:0839 та :01:003:0838, а в подальшому 03 травня 2017 року та 05 квітня 2017 року була проведена їх реєстрація. Вважає, що відповідачами будуть здійснені дії, щодо подальшого поділу, об`єднання та/або відчуження земельних ділянок третім особам, що у разі задоволення судом позовних вимог позивача призведе до утруднення, або взагалі неможливості виконання рішення суду. Крім того, в подальшому буде ускладнено виконання рішення суду, оскільки у разі відчуження земельних ділянок третім особам, будуть порушуватися інтереси позивача.

Розглянувши заяву про забезпечення позову з наведених у ній підстав, слід зазначити наступне.

Так, частиною 1 ст. 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

У відповідності з ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно із ч.3 цієї статті забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

За змістом позовної заяви вбачається, що предметом позовних вимог є припинення права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:003:0581, :01:003:0839 та :01:003:0838.

Між тим, за змістом заяви про забезпечення позову зазначено про необхідність накладення арешту на земельні ділянки :01:003:0839 та :01:003:0838 та заборони вчиняти дії, щодо об`єднання та поділу земельних ділянок.

Відтак, в данному випадку шляхом забезпечення позову є вирішення спору по суті без винесення судового рішення за наслідками розгляду справи, що не відповідає сутності судового розгляду.

За вимогами ч.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Більш того, стороною позивача по справі не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову за запропоновим представником позивача способом, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду саме у вказаній позовній заяві.

Окрім того, посилання представника позивача на те, що існує загроза відчуження земельних ділянок відповідачем не підтвержено жодними належними та допустимими доказами, а таке твердження є лише припущеннями сторони позивача.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України та позиції Європейського суду з прав людини, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів сторони позивача, щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 151 - 153, 209, 210, 293, 294 ЦПК України, суд

постановив:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 поданої в інтересах позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі № 381/2929/20 (провадження № 2/381/380/21) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права власності на земельні ділянки.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Суддя Н.А. Осаулова