Справа № 161/1404/20 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П.
Провадження № 22-ц/802/514/21 Категорія: 8 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації вартості спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 19 січня 2013 року він зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_3 , який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 21 липня 2019 року. За час шлюбу у період із 2013 року по 2019 рік відповідач без поважних причин ніде не працювала.

Позивач вказував, що в цей період часу він працював за кордоном на посадах помічника капітана та капітана торговельного судна далекого плавання, його середній дохід у місяць становив орієнтовно 7 000 доларів США. Оскільки компанія на яку він працював забезпечувала його усім необхідним (харчування, одяг, медичне страхування), частину зароблених коштів він щомісячно висилав відповідачу ОСОБА_3 . Вказані грошові кошти за їхньою домовленістю ОСОБА_3 мала відкладати на депозит, або у сейф. Окрім спільно нажитих грошових коштів ними у період шлюбу також було зроблено дороговартісний ремонт у квартирі і придбано майно, загальна вартість якого складає 829 740 грн. Крім того, ними за час шлюбу було придбано і гідромасажну ванну та масажне ліжко, вартість яких на даний момент йому невідома. На момент його від`їзду у квартирі лишалися грошові кошти у розмірі 200 000 доларів СІІІА, які він пересилав відповідачу ОСОБА_3 із закордону для накопичення. Усе майно та грошові кошти, які були нажиті за час шлюбу із ОСОБА_3 , зберігалися у їх спільній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Також позивач зазначав, що приїхавши із чергового закордонного відрядження, він неодноразово намагався потрапити з дитиною до себе додому, але, як виявилося, відповідач ОСОБА_3 без його згоди змінила вхідні замки. 30 листопада 2019 року він зі своєю донькою ОСОБА_5 проникли у квартиру і виявили, що абсолютно усі речі були винесені з квартири, а грошові кошти зникли. У зв`язку з цим він викликав слідчо-оперативну групу, яка провела огляд місця події та зафіксувала факт зникнення речей. Із пояснень відповідача ОСОБА_3 , наданих працівникам поліції, було встановлено, що вона усі спільно нажиті у шлюбі речі продала задля задоволення особистих потреб.

Вважає, що відповідач ОСОБА_3 витративши частину їх спільно нажитого майна на власні потреби, решту майна і грошових коштів приховала з корисливих для себе мотивів.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_4 збільшивши позовні вимоги, просив суд стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_3 компенсацію 1/2 частки грошових коштів, що були розміщенні на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 2 831 640 грн та вартості спільного майна в розмірі 414 870 грн, а також понесені по справі судові витрати.

В березні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що у власності позивача ОСОБА_4 перебуває автомобіль марки Suzuki Grand Vitara, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який був зареєстрований за останнім 24 грудня 2015 року, та підлягає поділу як спільно нажите майно подружжя. Вказаний транспортний засіб використовувався виключно в інтересах сім`ї, а саме для спільних поїздок (у тому числі й за межі міста), для забезпечення комфортних умов пересування дитини, для закупівлі та доставки продуктів та речей на сім`ю тощо. Технічне обслуговування та ремонт цього автомобіля здійснювала вона. Ринкова вартість транспортного засобу становить 220 852 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 уточнивши та збільшивши позовні вимоги, просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя усе набуте ними з ОСОБА_4 у період шлюбу рухоме майно, вартість та перелік якого було нею конкретизовано, із розподілом між ними в рівній частині по 1/2 частині кожному, стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля марки Suzuki Grand Vitara, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , у загальному розмірі 110 426 грн, стягнути з ОСОБА_4 на її користь 5 471 доларів США, які є 1/2 частиною коштів, що перебували на його рахунку станом на 14 травня 2019 року, а також стягнути понесені по справі судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2021 року первісний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію частки вартості спільного майна у розмірі 414 870 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2021 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 421 грн 95 коп.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини у наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості частки грошових коштів, що були розміщені на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 2 824 810 грн», в решті рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_3 на його користь вартості частки грошових коштів, що були розміщені на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 2 824 810 грн, є помилковими та не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки із наявних в матеріалах справи банківських виписок про рух коштів встановлено, що за період з 28 січня 2014 року по 28 лютого 2019 року він перерахував на банківські рахунки ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 287 537 доларів США, які остання по мірі надходження вказаних коштів їх відразу обготівковувала, а частину використала на потреби сім`ї. Усі продукти харчування, одяг, комунальні послуги ОСОБА_3 у період часу з 2014 по 2019 роки сплачувала виключно своєю банківською карткою, а витрати на малолітню дитину ОСОБА_6 були здійснені з карти по втраті годувальника, яка також була у володінні відповідача. Також вказував, що грошові кошти у розмірі приблизно 100 000 доларів США також зберігалися у квартирі, які відповідач винесла з квартири і на які до цього часу живе, витрачаючи їх на себе та на адвокатів. При цьому остання ніде з 2012 по 2021 роки не працювала та не працює. Зазначає, що ним було доведено факт перерахунку суми у розмірі майже 300 000 доларів США з яких вони з відповідачем за усі роки спільного проживання витратили третину, а решта лишилася у квартирі, звідки зникли разом із майном. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні вказаної позовної вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті та справедливим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення суду позивачем ОСОБА_4 оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення на його користь з відповідача ОСОБА_3 компенсації 1/2 частки грошових коштів, що були розміщенні на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 2 831 640 грн, тому в іншій частині це рішення апеляційним судом у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 19 січня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2019 року, яке набрало законної сили 03 вересня 2019 року, був розірваний (а.с.12, том 1).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_4 свою вимогу про стягнення на його користь з відповідача ОСОБА_3 компенсації 1/2 частки грошових коштів, що були розміщенні на рахунках ОСОБА_3 в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 2 831 640 грн, обґрунтовував тим, що на момент його від`їзду спільні грошові кошти, які були нажиті за час шлюбу із ОСОБА_3 , зберігалися у їх квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , які відповідач ОСОБА_3 використала усупереч ст. 65 СК України, тому він як інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки - 100 000 доларів США, що еквівалентно 2 831 640 грн.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч. 1 ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до частин 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

В п. 30 постанови Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У п. 28 вказаної постанови Пленуму Верхового Суду України також роз`яснено, що у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Проте, як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що перераховані ним за час його роботи за кордоном на рахунок ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 200 000 доларів США були збережені останньою та що такі не були витрачені за час шлюбу ними обома на спільні потреби сім`ї.

Не доведено позивачем також і того, що вказані грошові кошти відповідач використала на свій розсуд проти його волі і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховала їх. Не містять матеріали справи також доказів і того, що між сторонами по справі як колишнім подружжям існували домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, зокрема вказаними грошовими коштами.

Отже, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_4 не доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме використання відповідачем ОСОБА_3 спільних коштів усупереч ст. 65 СК України без взаємної згоди, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача ОСОБА_3 компенсації 1/2 частки грошових коштів у розмірі 2 831 640 грн.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_4 , які є подібними до змісту позовної заяви, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині рішення суду.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що суд не звернув уваги на те, що із наявних в матеріалах справи банківських виписок про рух коштів встановлено, що за період з 28 січня 2014 року по 28 лютого 2019 року він перерахував на банківські рахунки ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 287 537 доларів США, які остання по мірі надходження вказаних коштів їх відразу обготівковувала, а частину використала на потреби сім`ї, є безпідставними, оскільки не підтверджують факту використання відповідачем під час перебування сторін у шлюбі грошових коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя, на свій розсуд проти волі позивача і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або без взаємної згоди позивача.

Обов`язок спростувати презумпцію спільного розпорядження майном лежить на позивачеві.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано доказів, що відповідач під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, використала грошові кошти, які переказувались їй позивачем на її банківський рахунок, без згоди позивача та не в інтересах сім`ї.

Отже, в силу положень наведених правових норм позивач, як інший із подружжя, не має право на компенсацію вартості його частки вказаних грошових коштів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: