КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/650/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Шевченко Т.М., ухвалене в м. Київ 16 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсними положень кредитного договору, -

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів та визнання недійсними положень кредитного договору

Позов мотивував тим, що 02 липня 2018 року ним укладено кредитний договір № Z62.00605.004070807 з ПАТ «Ідея Банк», за умовами якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 94608 грн., включаючи витрати на страховий платіж, строком на 60 місяців до 02 липня 2023 року. Згідно з п. 1.10 договору, позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, яка включає в себе плату за надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Тобто, п. 1.10 договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», при цьому надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено. Вказана щомісячна плата міститься й у п. 6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів. Також посилався на п. ч. 1-5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно, вказаний п. 1.10 договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Зазначав, що відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 04/02-2-20 від 31 березня 2020 року, судовим експертом надано висновки, згідно яких зокрема за обслуговування кредиту позичальником сплачена сума в розмірі 34579,22 грн., що становить 67,3 % загального розміру коштів, сплачених в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором (51385,84 грн.); за період з 03 липня 2018 року по 03 червня 2019 року позивачем було сплачено за обслуговування кредиту на 17830 грн. більше або вдвічі більше, ніж сплачено за цей же період за основною кредитною заборгованістю.

На підставі вищевикладеного просив визнати недійсним п. 1.10 кредитного договору № Z62.00605.004070807 від 02 липня 2018 року щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором; зобов`язати АТ «Ідея Банк» сплачену позивачем плату за обслуговування кредитної заборгованості зарахувати в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків по кредитному договору № Z62.00605.004070807 від 02 липня 2018 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини, наведені в позові.

Вказував, що оскільки ОСОБА_1 було нараховано щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно, вказаний п. 1.10 договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19, із яких вбачається, що оскільки позичальнику встановлено щомісячну плату за супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, 02 липня 2018 року ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № Z62.00605.004070807 (а. с. 13), згідно п. 1.1 якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 94608 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

Згідно п. 1.2 кредитного договору банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 60 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника.

Згідно п. 1.3 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5 % (маржу банку).

Згідно п. 1.4 кредитного договору станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,5 %, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15 %.

Згідно п. 1.10 кредитного договору за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень, щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Згідно п. 3.2.3 кредитного договору позичальник має право відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку у письмовій формі, з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно з цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Згідно п. 3.2.4 кредитного договору позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом.

Згідно п. 5.1 кредитного договору позичальник заявляє та гарантує, що: уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті, що містяться в даному договорі та кредитній справі позичальника у банку), які повідомлені та надані ним банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується ним на поточні потреби та не пов`язаний із підприємницькою діяльністю; банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними, належним йому примірник оригіналу даного договору йому вручено банком при підписанні даного договору; умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Згідно п. 5.2 кредитного договору, цей договір є укладений з дня його підписання сторонами та діє протягом строку кредитування, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

На а. с. 16 - 42 знаходиться копія висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 31 березня 2020 року № 04/02-20, проведеної за запитом представника позивача ТОВ «Марлакс», з питання документального підтвердження заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Ідея Банк» за кредитним договором № Z62.00605.004070807 від 02 липня 2018 року, в тому числі плати за обслуговування кредитної заборгованості. Згідно висновку експерта, загальна сума плати за обслуговування кредиту в розмірі 164901,74 грн. майже вдвічі більше, ніж зобов`язання зі сплати обов`язкових платежів за погашення суми кредиту (94608 грн.) та майже в 3,5 рази більше, ніж зобов`язання зі сплати обов`язкових платежів за процентами за користування кредитом/сплата процентів (46764,30 грн.) за цей період. Позичальником за період з 03 липня 2018 року по 03 червня 2019 року було сплачено за обслуговування кредиту на 17830 грн. більше або вдвічі (206,4 %) більше, ніж сплачено за цей же період за основною кредитною заборгованістю (погашенню суми кредиту/повернення кредиту та сплаті процентів за користування кредитом), а саме 34579,22 грн. - (4880,18 грн. + 11869,04 грн. = 16749,22 грн.) = 17830 грн. 34579,22 грн. : 16749,22 грн. = 206,4 %.

24 квітня 2020 року ОСОБА_1 направив претензію на ім`я АТ «Ідея Банк», в якій просив здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору із подальшим виключенням плати за обслуговування кредитної заборгованості з обов`язкових платежів, а вже сплачену плату за обслуговування кредитної заборгованості зарахувати в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків (а. с. 48 - 49).

Листом від 13 травня 2020 року АТ «Ідея Банк» надало відповідь на претензію, повідомивши про відмову у її задоволенні (а. с. 52 - 53).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України (тут і в подальшому норми законів наводяться апеляційним судом в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про захист прав споживачів, визнання частково недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив із того, що правочин, який оспорюється позивачем, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка припинила свою дію 10 червня 2017 року, тобто до укладення кредитного договору.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки із змісту позову вбачається, що в дійсності позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» (а. с. 7, 8) та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (а. с. 8), дія якої не припинялася.

Крім того, висновки суду першої інстанції щодо недоведеності твердження позивача про те, що він не мав можливості ознайомитись з умовами кредитного договору, не відповідають реальним підставам позову, оскільки в позові сам позивач на неможливість ознайомлення з умовами кредитного договору взагалі не посилався.

Оцінюючи відповідність кредитного договору вимогам закону, суд першої інстанції встановив, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; додаток до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем.

При цьому поза увагою суду першої інстанції, що додаток до кредитного договору «Графік погашення кредиту» та паспорт споживчого кредиту (форма інформації, яка передбачена Законом України «Про споживче кредитування» і яка надається споживачу перед укладенням кредитного договору), на які посилається суд, в матеріалах справи фактично відсутні, а отже зазначені обставини, які суд визнав встановленими, не можуть вважатися доведеними.

Також апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції, що чинним законодавством України надано право банку отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування», а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору в цій частині недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі.

До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються:

1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит;

2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затверджено Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, додатком 2 до яких є таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка містить, у тому числі, платежі за додаткові та супутні послуги банку, у тому числі, розрахунково-касове обслуговування.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що така форма витрат як плата за обслуговування кредиту, в тому числі, за ведення рахунків (розрахунково-касове обслуговування) існує, передбачається Законами України «Про споживче кредитування» та «Про банки і банківську діяльність» та підзаконним нормативно-правовим актом (постанова НБУ), визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Отже, сама по собі умова в договорі споживчого кредиту щодо плати за обслуговування кредиту дійсно не є несправедливою, однак повинна додатково оцінюватись з точки зору дотримання ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилався в позові ОСОБА_1 .

Згідно з п. 1.10 кредитного договору позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; - надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; - опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Тобто, оспорюваним п. 1.10 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення пункту 1.10 кредитного договору № Z62.00605.004070807 від 02 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Вказані висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), та від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20).

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17)

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними положень п. 1.10 кредитного договору № Z62.00605.004070807 від 02 липня 2018 року не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19, в якій суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність визнання недійсним аналогічних положень кредитного договору, відхиляються апеляційним судом, оскільки ці висновки не узгоджуються із правовими висновками, викладені у вищезазначеній постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, і оскільки апеляційний суд має враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Апеляційний суд враховує, що решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторного викладення змісту позовної заяви, не містять обґрунтування, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо), що унеможливлює надання їм правової оцінки апеляційним судом.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 7 роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину

недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Разом із тим, вимог про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, позивачем заявлено не було, а вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати сплачену ОСОБА_1 плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків по кредитному договору № Z62.00605.004070807 від 02 липня 2018 року, з огляду на спеціальну норму ст. 216 ЦК України, не є належним способом захисту права і задоволенню не підлягають.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що пунктом 2.1 кредитного договору, який недійсним не визнано і ознак його нікчемності не встановлено, сторони домовилися щодо порядку і черговості повернення заборгованості, а саме: для оплати простроченої заборгованості кредиту за договором; для погашення нарахованої заборгованості за договором, строк сплати якої не минув; для сплати штрафних санкцій (пені) згідно п. 3.3.1 цього договору; для погашення іншої заборгованості.

Задоволення позовних вимог у спосіб, який просить позивач, матиме наслідками втручання у погоджену кредитним договором черговість погашення заборгованості, що є недопустимим.

Враховуючи, що апеляційним судом встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати п. 10.1 кредитного договору № Z62.00605.004070807 від 02 липня 2018 року нікчемним, позивач не позбавлений можливості звернутися із позовом про застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК України.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові, разом із тим, мотивація суду щодо відмови ґрунтується на неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року змінити в мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.