Єдиний унікальний номер 225/1221/20
Номер провадження 22-ц/804/1429/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 червня 2021 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді Никифоряка Л.П.

Суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, в якій подано апеляційну скаргу Кабінетом Міністрів України, через представника ОСОБА_2 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 березня 2021 року (головуючий у суді першої інстанції Мигалевич В.В.), -

В С Т А Н О В И В:

27 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала позов до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України - Держава та Державної казначейської служби України в якому висловила вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00грн, заподіяної внаслідок смерті її онуки - ОСОБА_3 . В обґрунтування позову заявник посилалась на те, що її онука отримала травми несумісні з життям під час терористичного акту та саме Держава, яка зобов`язана вживати всіх відповідних, можливих і доступних засобів для забезпечення прав і свобод своїх громадян на всій території України повинна нести відповідальність. Існування шкоди у визначеному позивачем розмірі остання обґрунтовувала моральними стражданнями, які знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку зі смертю її онуки.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 19 березня 2021 року позов задоволено частково та стягнуто на користь ОСОБА_1 500 000,00грн. Згідно висновків суду позивач має право на компенсацію від Держави, оскільки загибла була онукою позивачки, підтримувала з останньою родинні стосунки та проживала з нею однією сім`єю.

В апеляційній скарзі представник Держави вимагав скасувати рішення суду та відмовити в позові. В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що суд не визначив, які порушення з боку Держави мали місце.

Також заявник стверджував про те, що судом не встановлено факту проживання загиблої та позивача, що би давали підстави для стягнення моральної шкоди спричиненої злочином.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем, оскільки не являється розпорядником бюджетних коштів.

На час розгляду справи відзиви не надходили

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, пояснення представника Держави, за відсутності представника позивача, клопотання якої про відкладення розгляду справи залишено без задоволення, також за відсутності позивача та представника Державної казначейської служби України повідомлених про час та місце судового розгляду належним чином про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволенню.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.9 свідоцтво про народження/.

11 квітня 2003 року після укладення шлюбу з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_7 /копія свідоцтва про шлюб а.с.10/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народилася ОСОБА_3 , батьки якої ОСОБА_6 та ОСОБА_8 /том І а.с.225/.

ОСОБА_6 та ОСОБА_8 також є батьками ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.26 свідоцтво про народження/.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_6 помер у травні 2004 року /а.с.11/; ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 /а.с.12 свідоцтво про смерть/.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 /а.с.13 свідоцтво про смерть/.

Відповідно до довідки про причини смерті від 29 травня 2018 року ОСОБА_3 померла внаслідок шоку, множинних вогнепальних осколкових поранень тулуба з ушкодженням внутрішніх органів /а.с.14/.

28 травня 2018 року Черговою частиною Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області внесено до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі частини 3 статті 258 КК України /а.с.15 витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань №0000691/.

Відповідно до Акту вуличного комітету від 10 серпня 2020 року ОСОБА_9 у період з 2017 року по 2018 рік проживала в будинку АДРЕСА_1 разом із своєю бабою ОСОБА_1 та братом ОСОБА_9 /а.с.174/

07 лютого 2020 року ОСОБА_10 підтверджувала обставини про переїзд ОСОБА_3 до своєї бабусі ОСОБА_1 на весні 2018 року; також пояснювала, що її 31 липня 2019 року призначено піклувальником брата ОСОБА_11 , якому згідно розпорядження керівника Військово-цивільної адміністрації від 16 липня 2019 року надано статус дитини-сироти /а.с.22, 28-30/.

За відомостями Національної поліції України та Служби безпеки України станом на 01 жовтня 2019 року триває досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000691 /а.с.16-17/.

29 січня 2020 року ОСОБА_1 в якості потерпілої в кримінальному провадженні № 0000691 вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки /а.с.19-21/.

За результатами проведення комісійної психологічної експертизи 26 лютого 2020 року складено висновок № 04/20 згідно якого: у ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості та виникли за обставин загибелі ОСОБА_9 під час артилерійського обстрілу міста Залізне та міста Торецьк Донецької області; ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою та попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 відповідає заявленим вимогам і складає 1 000 000,00грн /а.с.129-136/.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції зробив висновок про те, що доведений факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 як потерпілій через загибель її онуки внаслідок терористичного акту.

Суд першої інстанції визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які доведені та правильно застосував норми матеріального права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором /стаття 5 ЦПК України/.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права; також чинним законодавством передбачено, що при розгляді справ, які виникли з цивільних правовідносин застосовуються норми міжнародного права, зокрема Конвенції, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і практика Європейського суду з прав людини.

Стаття 2 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод - Конвенція передбачає, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який законом передбачене таке покарання.

Відповідно до процесуального зобов`язання за статтею 2 Конвенції, яке залишається чинним і в складних умовах, з точки зору безпеки, у тому числі й в контексті збройного конфлікту, що за обставин, коли смерть, яка підлягає розслідуванню, сталася в умовах повсюдного насильства, збройного конфлікту чи заворушень, на шляху слідчих можуть виникнути перешкоди і, певні обмежувальні умови можуть спонукати до використання менш ефективних слідчих заходів або спричинити затримки в розслідуванні. Втім, зобов`язання за статтею 2 із забезпечення захисту життя означає, що навіть у складних, з точки зору безпеки, умовах, мають бути вжиті всі необхідні заходи для проведення ефективного, незалежного розслідування стверджуваних порушень права на життя /рішення ЄСПЛ «Аль-Скейні та інші проти Сполученого Королівства (заява №55721/07) від 07.07.2011 року/.

У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70).

Правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.

В розумінні положень Конвенції та рішень Європейського суду йдеться про доцільність запровадження захисту права позивача в порядку цивільного судочинства від Держави, не вимагаючи доведення обставин щодо порушення абсолютного права на життя її внучки через терористичний акт в кримінальному судочинстві.

Тривале слідство в кримінальному провадженні не позбавляє позивача, як потерпілу особу, права звертатися до суду із цивільним позовом про відшкодування немайнової шкоди, в цивільному судочинстві.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції, який проголошує, що: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні спосіб захисту шляхом судового тлумачення, який не суперечить закону.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

З мотивів правового захисту прав потерпілої особи суд першої інстанції обґрунтовано вважав що не має практичної доступної для позивача можливості виправити встановлені в даній справі порушення в інший спосіб ніж відшкодування немайнової шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із частиною 2 наведеної норми: моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів /пункт 2/.

Частиною 2 статті 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Основні права і свободи не тільки визнаються державою, а й захищаються нею як необхідна умова її існування. В Україні основні (природні) права закріплені в Основному Законі держави - Конституції України. Особисті права - невід`ємні, належать кожному від народження, не підлягають обмеженню, більшість з них носить абсолютний характер, ступінь охорони і забезпеченості і держава зобов`язана утримуватися від будь-яких дій, спрямованих на їх порушення або втручання в їх реалізацію.

Виконання державою обов`язку забезпечення і захисту прав людини, тобто, позитивних зобов`язань, вимагає натомість активного втручання держави в реалізацію прав людини (переважно соціальних, культурних та економічних прав) і в такому випадку порушення прав людини відбуватиметься через відсутність активних дій з боку держави, які унеможливлюють їх реалізацію.

У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

За частиною 6 статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до положень пунктів 1, 3 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, та в інших випадках встановлених законом.

Іншим випадком, встановленим законом, може бути і терористичний акт, а відшкодування завданої ним шкоди передбачено Законом України «Про боротьбу з тероризмом».

Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на Державу незалежно від її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи; встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, та наявність щодо них обвинувального вироку суду не є необхідною умовою відшкодування шкоди державою за статтею 19 Закону.

Інший довід апеляційної скарги, щодо відсутності підстав у ОСОБА_1 на звернення до суду також спростований матеріалами справи, оскільки після смерті онуки, через незначний проміжок часу померла і мама загиблої (дочка позивачки), та позивач як член сім`ї загиблої (онуки), яка проживала з нею однією сімєю отримала право на звернення до суду з таким позовом.

В судовому засіданні ствердження позивача про її проживання на момент загибелі з онукою однією сімєю судом першої інстанції перевірено належним чином та підтверджено наданими доказами, та за відсутності будь-яких доказів з боку відповідача, який тільки наводив правові мотиви з приводу неналежності наданого позивачем письмового доказу - дана обставина є доведеною і не спростовується заявником апеляційної скарги.

Суд першої інстанції відреагував на аргументи відповідача стосовно достовірності та доказового значення Акту вуличного комітету від 10 серпня 2020 року та обґрунтовано вважав що зазначений документальний доказ є належними письмовими доказами який був вирішальним для розгляду справи.

Рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в апеляційній скарзі - без встановлення відповідних фактів щодо не проживання однією сімєю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , на момент її загибелі.

Отже, якщо позивач для підтвердження обставин якими вона обґрунтовувала свої вимоги надала письмові докази, а відповідач, заперечуючи проти цього, після створення судом першої інстанції умов для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень - не надає ніяких доказів на підтвердження своїх заперечень, суд відповідно до вимог процесуального законодавства ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів.

З приводу відсутності вини саме Кабінету Міністрів України, апеляційний суд виходить з того, що механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються в нормативних правових документах.

Частина 1 статті 4 Закону визначає, що саме Кабінет Міністрів України здійснює організацію боротьби з тероризмом в Україні та забезпечує необхідні засоби і ресурси.

Решта суб`єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в статті 4 Закону, зокрема Служба безпеки України, є лише суб`єктами, які в межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом.

Судом з урахуванням вищенаведених норм законодавства правильно відмежовано відповідальність Держави Україна, що у виниклих конкретних відносинах діє в особі представницького органу - Кабінету Міністрів України, враховуючи його повноваження в системі суб`єктів боротьби з тероризмом.

Отже відповідач та співвідповідач визначені вірно, оскільки співвідповідачем у суді від імені Держави, поряд із органом, який представляє державу в конкретних спірних відносинах - Кабінет Міністрів України, повинна виступати й Державна казначейська служба. Підставою для залучення є її повноваження в частині безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Тобто розгляд справи і ухвалення рішення суду з відшкодування шкоди за рахунок коштів державного бюджету має відбуватись із обов`язковим залученням Державної казначейської служби України, як центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів, в тому числі: забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду тощо /пункти 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, завтердженого Кабінетом Міністрів України від 15.04.2015р. № 215/.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 03 червня 2021 року.

Судді: