Апеляційне провадження № 22-ц/824/6397/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи 754/7443/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,

на рішення Деснянського районного суду міста Києва, ухваленого 11 лютого 2021 року в приміщенні суду під головуванням судді Грегуль О.В., -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .

Окрім нього, в квартирі зареєстровані і відповідачі, які не проживають в ній близько 2 років, не оплачують комунальні послуги, в утриманні житла участі не приймають. Особистих речей відповідачів в квартирі немає.

ОСОБА_2 є донькою його колишньої дружини, а ОСОБА_3 - сином останньої. Факт відсутності відповідачів і їх не проживання в квартирі підтверджуються актами за підписами мешканців сусідніх квартир та свідками.

З огляду на викладене, уточнивши позовні вимоги, підстав ст.ст.40,72,156 ЖК України просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням кв. АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11 лютого 2021 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом залишено поза увагою той факт порушення ними правил співжиття позивачем не доведено.

Суд не надав належної правової оцінки тому, що в квартиру вона поселилась ще в 1993 року разом з матір`ю, а її син ОСОБА_3 проживає в ній з часу свого народження. Квартира придбавалась її матір`ю в житловому кооперативі в шлюбі з позивачем і після смерті матері, вона відмовилась від своєї частки в спадщині на його користь. Після чого він квартиру приватизував та став створювати перешкоди їх проживанню в квартирі, у зв`язку з чим неодноразово звертатись до поліції. Спільне проживання в квартирі стало неможливим і вони з сином вимушені були піти проживати в інше місце.

Зазначає також,що є помилковим висновок суду щодо припинення сервітуту, оскільки вони з позивачем не втратили своїх взаємних прав та обов`язків і їх виселення не можливе без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.360 ЦПК України правом подачі письмового відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

За ч.3 ст.360 ЦПК відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачі та їх представник доводи апеляційної скарги підтримали, з підстав в ній викладених та просили її задовольнити.

Представник позивача подав письмові пояснення і в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги, вважаючи що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням закону

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є власником кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

01.06.1980 позивач зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 (після шлюбу ОСОБА_2 ), що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 01.06.1980.

Відповідачі ОСОБА_2 є рідною донькою, а ОСОБА_3 рідним онуком померлої ОСОБА_6 .

Відповідачі зареєстровані у спірній квартирі з 10.08.1993, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.08.2014.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що після смерті ОСОБА_6 матері та бабусі відповідачів, обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту щодо користування ними спірною квартиною, припинена.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається, звертаючись до суду, позивач ОСОБА_1 просив визнати відповідачів такими,що втратили право користування жилим приміщенням, з підстав не проживання їх в квартирі понад два роки без поважної причини (ст.ст.150,156,64,72 ЖК України) та з підстав ст. 406 ЦК України про припинення сервітуту,оскільки відповідачі не є членами його сім`ї.

Ухвалою суду від 21.05. та 06.06.2019 позов ОСОБА_1 двічі залишався без руху для уточнення, зокрема, правових підстав позову (а.с.18,26).

На виконання зазначених вимог суду, представником позивача подавались заяви, в яких він зазначає, що метою пред`явлення ОСОБА_1 позову є зняття відповідачів з реєстраційного обліку і вимоги ним обгрунтовано не проживанням відповідачами в квартирі без поважних причин понад встановлений законом строк. Зазначав,що Цивільний процесуальний Кодекс України зобов`язує позивача надати обгрунтування позову шляхом викладення фактичних обставин справи, без обов`язкового зазначення тієї чи іншої норми матеріального прав (ас.23-24,30).

27.06. 2019 року судом провадження за заявленими ОСОБА_1 вимогами відкрито (ас.32).

Під час розгляду справи, 20.05.2020 року, представником позивача позов уточнено обгрунтуванням обставин справи про припинення сервітуту, з підстав ст.406 ЦК України, у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 дружини позивача, матері та бабусі відповідачів і прохальна частина позову викладена про визнання відповідачів такими, що втратили користування квартирою АДРЕСА_2 ).

З наведеного вбачається, що з часу подання позову та його уточнення позивач свої вимоги обгрунтовував фактом не проживання відповідачів в належній йому на праві власності квартирі, без поважних причин понад встановлений законом строк і від цих вимог не відмовлявся.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаним нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції допустив суттєву неповноту у з`ясуванні обставин справи, якими позивач обгрунтовував свої вимоги, не надав належної правової оцінки доводам відповідачів щодо причин не проживання їх в спірній квартирі та дійшов невірного висновку про те,що право приживання відповідачів було визначено сервітутом, який припинено у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 , з якою вони перебували в кровному спорідненні.

Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є спеціальною правовою конструкцією, яка врегламентована відповідними спеціальними нормами - ст. 405 ЦК України та ст. 71, 72 ЖК Української РСР.

Статтею 405 ЦКУ передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, передбачених указаною статтею.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку, що передбачено ст. 72 указаного Кодексу.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 за аналогічних підстав, вказавши на підстави втрати права користування житловим приміщенням.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Тобто, підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житлом передбачені саме положеннями статей 405 ЦК України та 71,72 ЖК Української РСР і саме ці норми є спеціальними для вирішення указаних правовідносин, оскільки інші норми наведених кодексів не регулюють правовідносини щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Між тим, обставин, які є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування внаслідок відсутності без поважних причин понад встановлені указаними нормами строки у жилому приміщенні, судом першої інстанції не встановлено.

Право власності є непорушне та власник має право вимагати захисту свого порушеного права, зокрема усунення перешкод шляхом звернення з негаторним позовом. Проте позивачем заявлено вимогу, що не може бути співставлена з тими обставинами, якими вона обґрунтовує свої вимоги.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що поселялась в квартиру ще в 1993 році,після народження сина за згодою матері та позивача (чоловіка матері), як члени сім`ї . З указаного часу вони проживали з сином, в такому статусі до смерті матері,яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наміри виселити та позбавити їх з сином права користування та проживання квартирою, позивач став втілювати після відмови її від оформлення частки квартири,яка належала матері та приватизації ним квартирі на своє ім`я. Між ними стали виникати конфлікти,що призвело до неможливості проживати спільно і спонукало їх піти проживати в інше місце.

Відповідачі пояснили також, що позивач змінив замки на вхідних дверях квартири і що вони звертались неодноразово до поліції з приводу перешкоджання позивачем їм потрапити в квартиру.

Ці доводи стороною позивача не спростовані.

В той час, суд приймає доводи представника позивача,що наданий стороною відповідачів в апеляційному суді, як новий доказ, лист - повідомлення Деснянського УП ГУНП м. Києві від 16.03.2021 року про звернення ОСОБА_2 з приводу конфлікту з позивачем,який не впускав її в квартиру є неналежним, з огляду на те, що таке звернення до поліції мало місце 15.07.2019 року, тобто після подачі позивачем до суду позову.

Таким чином, апеляційним судом обставин непроживання відповідачів у спірному приміщенні та втрату ними інтересу до нього не встановлено.

У статті 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

В розумінні ст.16 ЦК, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Як вбачається, позивач самостійно обрав спосіб захисту своїх прав, який має доводитись обставинами,але такі обставини, під час розгляду справи не встановлені.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, без належних та достатніх доказів, виходячи лише з того, що ОСОБА_6 померла, встановив факт щодо користування спірною квартирою з підстав визначених ст. 406 ЦК України, проте не врахував, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення для справи.

Оскільки ЦК України не містить переліку таких обставин, то ними, зокрема, може бути невиконання членом сім`ї власника будинку або квартири (в тому числі колишнім членом сім`ї власника) обов`язку дбайливо ставитися до наданого йому власником житла, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює для власника та інших членів його сім`ї проживання з ним в одному будинку чи квартирі (ст. ст. 116, 157 ЖК України).

Обов`язок доказування наявності істотних обставин для припинення сервітуту покладається на позивача (власника).

Такі обставини апеляційним судом не встановлено,в той час як між сторонами існують конфлікти з приводу користування спірною квартирою і позивач чинить відповідачам перешкоди у цьому.

Таким чином, та оскільки право на житло є одним із основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення.

Підстави,якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги,відповідно до положень п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 406 ЦК України не є передбаченими законом підставами для припинення особистого сервітуту відповідачів щодо спірного житлового приміщення, в той час як згідно із частиною п`ятою статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що зазначені позивачем обставини не є передбаченими законом підставами для припинення особистого сервітуту відповідача щодо спірного житлового приміщення, апеляційний суд вважає висновки суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 такими, що не грунтуються на матеріалах справи та не відповідають вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи, що рішення районного суду постановлено з неповним з`ясуванням обставин справи, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, воно підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Подаючи апеляційну скаргу, відповідачкою ОСОБА_2 сплачено судовий збір в сумі 1152, 60 грн., який відповідно до ст.141 ЦПК підлягає стягненню на її користь з ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 ) 1152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 27 травня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: