Справа № 346/2555/20
Провадження № 22-ц/4808/265/21
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді Калинюка О.П. 06 жовтня 2020 року в м. Коломия,

в с т а н о в и в:

01 липня 2020 року ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 01 червня 2016 року між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та ОСОБА_3 укладено договір про постачання теплової енергії №341, відповідно до умов якого позивач зобов`язався постачати відповідачу теплову енергію до приміщення по АДРЕСА_1 , а відповідач - своєчасно проводити оплату за використану теплову енергію за встановленими тарифами та в терміни, передбачені договором. Однак, всупереч вимогам чинного законодавства України, ОСОБА_3 не виконує належним чином свої зобов`язання по оплаті наданих їй послуг, внаслідок чого станом на 01 червня 2020 року за нею наявна заборгованість в розмірі 35 008,83 грн. Оскільки відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, то у відповідності до статті 625 ЦК України повинна сплатити також 2 206,99 грн інфляційних втрат та 1 220,92 грн. трьох відсотків річних.

З цих підстав позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 38 436,74 грн, з яких: 35 008,83 грн основний борг, 2 206,99 грн - інфляційні втрати та 1 220,92 грн. три відсотки річних, а такожсудові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 06 жовтня 2020 року позов Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в загальному розмірі 38 456,74 грн, яка складається із: основного боргу в розмірі 35 008,83 грн; інфляційних збитків в розмірі 2 206,99 грн; трьох відсотків річних в розмірі 1 220,92 грн (станом на 01 червня 2020 року), та судові витрати в розмірі 2 102 грн.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 03 листопада 2020 року виправлено арифметичну помилку, допущену у резолютивній частині рішення Коломийського міськрайонного суду від 06 жовтня 2020 року, зазначивши загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню із відповідача «38 436 (тридцять вісім тисяч чотириста тридцять шість) гривень 74 копійки».

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не виконувала належним чином взяті на себе договірні зобов`язання зі сплати послуг з постачання теплової енергії, здійснила самовільне відключення від постачання теплової енергії, а тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд не взяв до уваги акт від 07 грудня 2017 року, складений представниками ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», про відключення від центрального опалення нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 .

Також апелянт зазначає, що до неї не надходили рахунки на оплату послуг з теплопостачання. Вперше вона отримала рахунок-фактуру №212 від 11 листопада 2020 року лише 17 листопада 2020 року. Зі змісту даного рахунку вона дізналася, що станом на 01 листопада 2020 року у неї наявний борг за абонентську плату (місячна плата за одиницю приєднаного теплового навантаження) в розмірі 40 506,58 грн.

Стверджує, що відповідно до додатку №1 до договору про постачання теплової енергії від 01 червня 2016 року теплове навантаження на нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення по АДРЕСА_1 становить 0,0265 Гкал/год. Теплове навантаження розраховане у відповідності до загальної опалювальної площі нежитлового приміщення 450,6 кв.м. Проте, лише частина приміщення (56,7 кв.м) знаходиться в тепловому контурі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , а більша частина приміщення (393,9 кв.м) є прибудованою та, відповідно, знаходиться поза контуром багатоквартирного житлового будинку. Згідно вищезгаданого акту про відключення від центрального опалення від 07 грудня 2017 року саме прибудовані приміщення площею 393,9 кв.м відключені від системи центрального опалення. Таким чином, показник теплового навантаження 0,0265 Гкал/год, який застосовує ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» при нарахуванні абонентської плати (місячна плата за одиницю приєднаного теплового навантаження), підлягає перерахунку у відповідності до площі вбудованого (опалювального) приміщення (56,7 кв.м), а не до загальної площі приміщення.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила.

Зазначила, що відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. 01 червня 2016 року між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та ОСОБА_3 укладено договір про постачання теплової енергії №341. В заявці на укладення договору, підписаній ОСОБА_3 , у графі «Максимальні теплові навантаження згідно проекту опалення» зазначено 0,0265 Гкал/год. На підставі вказаної заявки і були внесені дані до договору №341 від 01 червня 2016 року та додатку №1 до цього договору, які підписані сторонами, а саме зазначено, що навантаження на опалення приміщення по АДРЕСА_1 становить 0,0265 Гкал/год. Договором про постачання теплової енергії передбачено, що енергія постачається споживачу в обсягах згідно з додатком №1 до даного договору. Також договором передбачено право споживача на внесення за погодженням з виробником у договір змін, що впливають на розмір плати за послуги. Згідно пункту 9.1 договору цей договір діє до 31 грудня 2016 року і вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде заявлено про відмову від цього договору або його перегляд. Враховуючи, що ОСОБА_3 не зверталася до ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про внесення змін до договору в частині теплового навантаження на приміщення, не ініціювала припинення дії договору чи його перегляд, то договір є чинним на умовах, погоджених сторонами. Саме тому позивач проводить нарахування вартості наданої послуги, а саме абонентської плати, згідно умов діючого договору в розрахунку теплового навантаження 0,0265 Гкал/год.

Щодо тверджень апелянта про неотримання нею рахунків-фактур та незнання про наявність заборгованості, представник позивача вказала, що в заявці на укладення договору про постачання теплової енергії ОСОБА_3 просила платіжні доручення надсилати за адресою: АДРЕСА_2 . Враховуючи наведене, позивач щомісячно засобами поштового зв`язку надсилає на адресу відповідача рахунки-фактури, що підтверджується копіями реєстрів рахунків-фактур. Також на адресу відповідача неодноразово направлялися претензії з вимогами сплатити наявну заборгованість.

Крім того, про наявність заборгованості ОСОБА_3 було відомо, оскільки за її заявою був скасований судовий наказ, виданий Коломийським міськрайонним судом 30 травня 2019 року про стягнення з неї коштів в розмірі 24 391,13 грн.

Більше того, на момент відключення приміщення по АДРЕСА_1 від центрального опалення відповідач уже мала борг в розмірі 13 290,08 грн, що підтверджується розрахунком боргу. Такий борг відповідачем не сплачено і досі.

Посилаючись на наведене, представник позивача просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник позивача доводи скарги заперечила з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі укладеного між сторонами договору №341 про постачання теплової енергії від 01 червня 2016 року ОСОБА_3 є споживачем послуг з постачання теплової енергії, які надаються ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до належного відповідачу приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим у відповідача наявний обов`язок по оплаті наданих послуг з постачання теплової енергії (а.с. 10-13).

Вказане приміщення належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування нежитлових приміщень від 28 квітня 2016 року (а.с. 15).

Відповідач, як споживач послуг ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», неналежно виконувала обов`язок по оплаті наданих послуг, внаслідок чого станом на 01 червня 2020 року за нею наявна заборгованість в розмірі 35 008,83 грн (а.с. 5).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (пункт 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Цьому праву споживача кореспондує обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (пункт 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форми власності, врегульовані Законом України «Про теплопостачання».

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право на отримання обсягів теплової енергії згідно з параметрами відповідно до договорів, а також норм і правил.

Згідно з частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Пунктом 24 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі - Правила) передбачено, що споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до пункту 25 Правил відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4 (далі Порядок), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що для вирішення питання відключення споживача від мережі централізованого опалення, він повинен звернутися до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мережі з відповідною письмовою заявою. Комісія після вивчення наданих власником документів приймає відповідне рішення, яке оформляється протоколом. При позитивному рішенні заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з централізованого опалення та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. По закінченні робіт складається акт про відключення від мережі централізованого опалення і подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Тобто єдиною законною підставою для відключення споживачів від мережі централізованого опалення, зняття з обліку та припинення відповідних нарахувань за надані послуги з теплопостачання є відповідний затверджений акт постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, з дотриманням визначеної Порядком процедури.

З матеріалів справи вбачається, що 07 грудня 2017 року приміщення по АДРЕСА_1 відключені від центрального опалення, що підтверджується актом на відключення від центрального опалення, складеним представниками позивача (а.с. 61).

Однак, копії відповідної проектної документації на відключення від центрального опалення чи відомості про прийняття відповідного рішення міжвідомчою комісією в матеріалах справи відсутні, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 здійснила самовільне відключення належних їй нежитлових приміщень від мережі централізованого опалення, що не є підставою для припинення нарахування платежів теплопостачальною організацією.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1192цс15 та постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №490/11619/15-ц та від 18 червня 2020 року у справі №643/133/17.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати послуг з надання теплової енергії у неї наявна заборгованість, яка станом на 01 червня 2020 року становить 35 008,83 грн., і така підлягає стягненню на користь позивача.

Обґрунтованим є також висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків в розмірі 2 206,99 грн та трьох відсотків річних в розмірі 1 220,92 грн.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині 2 статті 625 ЦК України.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі №176/456/17 та від 22 грудня 2020 року у справі №311/3489/18.

Відтак, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про задоволення позову обґрунтованим.

Доводи апелянта про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд не взяв до уваги акт від 07 грудня 2017 року про відключення від центрального опалення нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів, оскільки в мотивувальній частині рішення суд дав оцінку даному акту.

Твердження апелянта про те, що до неї не надходили рахунки на оплату послуг з теплопостачання, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Уклавши з теплопостачальною організацією договір про постачання теплової енергії та не здійснюючи оплату за надані послуги, відповідач могла передбачити утворення заборгованості, що в подальшому мало б наслідком звернення позивача в суд за захистом свого порушеного права.

Не приймаються до уваги і доводи апелянта про те, що більша частина приміщення по АДРЕСА_1 (393,9 кв.м) є прибудованою та, відповідно, знаходиться поза контуром багатоквартирного житлового будинку, згідно акту про відключення від центрального опалення від 07 грудня 2017 року саме прибудовані приміщення площею 393,9 кв.м відключені від системи центрального опалення, а тому показник теплового навантаження 0,0265 Гкал/год, який застосовує ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» при нарахуванні абонентської плати (місячна плата за одиницю приєднаного теплового навантаження), підлягає перерахунку у відповідності до площі вбудованого (опалювального) приміщення (56,7 кв.м), а не до загальної площі приміщення (450,6 кв.м), оскільки відповідно до заявки на укладення договору про постачання теплової енергії споживачеві, підписаної ОСОБА_3 31 травня 2016 року (а.с. 14), договору №341 про постачання теплової енергії від 01 червня 2016 року та додатку №1 до цього договору (а.с. 10-13) сторонами погоджено загальну опалювальну площу приміщення 450,6 кв.м та показник навантаження на опалення 0,0265 Гкал/год. Доказів того, що відповідач зверталася до позивача із заявами про внесення змін до договору в частині теплового навантаження на приміщення, матеріали справи не містять. Безпідставним при цьому є посилання апелянта на акт про відключення від центрального опалення від 07 грудня 2017 року, оскільки даний акт не містить відомостей, що саме площа приміщення 393,9 кв.м відключена від системи центрального опалення. Більше того, судом встановлено, що відключення було самовільним.

Відтак, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 1 статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 06 жовтня 2020 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 10 лютого 2021 року