ПОСТАНОВА

Іменем України

27 травня 2021 року м. Кропивницький

справа № 403/405/20

провадження № 22-ц/4809/850/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 09.02.2021, суддя Атаманова С.Ю., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 03.04.2014.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між ними договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та 03.04.2014 встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 7500 грн., у подальшому розмір кредитного ліміту було змінено, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки.

10.07.2017 відповідачу переоформлено карту на престижну «Універсальна GOLD».

Відповідно до умов договору відповідач отримав карти, остання з яких мала термін дії до останнього дня квітня 2021.

Позивач зазначив, що відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 05.10.2020 року має заборгованість у розмірі 19506.60 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 14461,38 грн., в тому числі, 0,00 грн. - за поточним тілом кредиту та 14461.38 грн. - за простроченим тілом кредиту, а також за простроченими відсотками в сумі 5045 грн. 22 коп.,

Просив суд з урахуванням уточненої позовної заяви стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 19927,77 грн., яка складається: 13723,16 грн. заборгованість за тілом кредиту, 13723,16 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6204,61 грн. заборгованість за простроченими відсотками та судові витрати.

Заочним рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 09.02.2021 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між ними договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві та випискою про рух коштів, свої зобов`язання за договором не виконує, тому суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволені позову.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 30.03.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 19.04.2021 справу призначено до розгляду.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що

в анкеті-заяві від 03.04.2014 року зазначені відомості про бажання відповідача оформити на своє ім`я платіжну картку кредитка «Універсальна» та отримати кредитний ліміт за платіжною картою «Універсальна/класу Gold у сумі 5000,00 грн..

Інші відомості про: розмір наданого відповідачу кредиту згідно укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг, вид отриманої нею кредитної картки (з урахуванням наявності різних кредитних карток типу «Універсальна») та умови кредитування зокрема, процентна ставка; дата, на яку мають бути погашені нараховані відсотки за користування кредитом; розмір щомісячного платежу за користування кредитними коштами; розміри та порядок нарахування штрафу та пені за порушення договірних зобов`язань) у вказаній анкеті-заяві від 03.04.2014 року відсутні.

Укладений між сторонами договір від 03.04.2014 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Суд першої інстанції зазначив, що згідно інформації, зазначеної у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти відповідача по справі ОСОБА_1 , останній 03.04.2014 року був відкритий картковий рахунок № НОМЕР_1 із встановленням кредитного ліміту 7500,00 грн., який в подальшому 14.07.2016 року був збільшений до 11000,00 грн., 28.10.2016 року - до 12000,00 грн., 22.09.2017 року - до 14000,00 грн., 16.07.2018 року - зменшений до 13640,00 грн., 25.07.2019 року - зменшений до 12840,00 грн., а станом на 19.12.2019 року - зменшений до 0,00 грн. (а.с.98).

Згідно укладеного між сторонами кредитного договору, відповідачу ОСОБА_1 були надані кредитні картки за № НОМЕР_1 зі строком дії до 07/17 та № НОМЕР_2 зі строком дії до 04/21 (а.с.99).

Факт встановлення на картковий рахунок відповідача 03.04.2014 року кредитного ліміту в розмірі 7500,00 грн. та його подальшої зміни, а також використання відповідачем наданих кредитних коштів за карткою, в тому числі шляхом зняття готівки, підтверджується випискою по картковому рахунку відповідача ОСОБА_1 згідно укладеного між сторонами договору (а.с.130-135).

Разом з тим, відомості про встановлення 22.09.2017 року відповідачу кредитного ліміту в розмірі 14000,00 грн. у виписці по її картковому рахунку відсутні.

Згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 03.04.2014 року станом на 31.05.2015 року заборгованість відповідача за наданим кредитом в період з 03.04.2014 року по 31.05.2015 року, складала 5075,08 грн., з яких: 4920,75 грн. заборгованість за кредитом та 154,33 грн. - заборгованість за відсотками. Відомості про внесення відповідачем ОСОБА_1 в цей період грошових коштів на погашення кредиту в розрахунку заборгованості відсутні (а.с.90-91).

Зі змісту графи 11 «Сплачено відсотків» доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №б/н від 03.04.2014 року вбачається зарахування банком в період з 03.04.2014 року по 31.05.2015 року в рахунок сплати відсотків внесених відповідачем грошових коштів на суму 1303,82 грн. (а.с.90-91).

Із виписки по особовому рахунку відповідача, в якому міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу вбачається, що суми надходжень та їх розподілення, на погашення складових заборгованостей, за період з 03.04.2014 року по 31.05.2015 року витрати відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів за отриманим кредитом складали 13608,01 грн., а погашення отриманого кредиту здійснювалось шляхом внесення нею відповідних сум в загальному розмірі 10141,60 грн. (а.с.134-135).

Із виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що за період з 01.06.2015 року по 30.06.2019 року відповідачем ОСОБА_1 було витрачено коштів за отриманим кредитом на загальну суму 38616,02 грн., а на погашення заборгованості за наданим кредитом відповідачем банку були сплачені грошові кошти в загальному розмірі 46410,24 грн.. Витрати відповідачем кредитних коштів за період з 01.07.2019 року по 05.10.2020 року складають 584,33 грн., а внесена грошова сума на погашення кредиту становить 670,77 грн.(а.с.130-134).

Згідно виписки по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 , до суми здійснених останньою витрат кредитних коштів за період з 01.06.2015 року по 30.06.2019 року банком була включена сума комісії за обслуговування в розмірі 460,00 грн. та сума страхових платежів за договором «Страхування кредитного ліміту» в розмірі 3703,02 грн., а за період з 01.07.2019 року по 05.10.2020 року - сума комісії за обслуговування в розмірі 100,00 грн. та сума страхових платежів за договором «Страхування кредитного ліміту» в розмірі 474,33 грн..

Під час судового розгляду відповідачем ОСОБА_1 , з урахуванням вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України, не спростовані надані банком докази отримання та користування нею кредитними коштами, а також здійснення платежів на погашення отриманого кредиту в зазначених вище розмірах.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №б/н від 03.04.2014 року, загальна сума заборгованості відповідача станом на 05.10.2020 року складає 19927,77 грн., з яких:

- заборгованість за тілом кредиту - 13723,16 грн., в тому числі,

0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту та

13723,16 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн.;

- заборгованість за простроченими відсотками - 6204,61 грн.;

- заборгованість по пені - 0,00 грн.;

- заборгованість по комісії - 0,00 грн..

Суд першої інстанції зазначив, що надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача ОСОБА_1 про її ознайомлення з ними, а в анкеті-заяві, підписаній відповідачем 03.04.2014 року, не встановлений строк кредитування, не зазначена процентна ставка за користування наданими в кредит грошовими коштами, як і не визначені інші фінансові умови кредитування, передбачені Тарифами та Умовами, зокрема, дата, на яку відповідачем мало б бути здійснено погашення нарахованих відсотків за користування кредитним лімітом. Позивач в своєму розрахунку кредитної заборгованості при визначенні суми заборгованості за простроченими відсотками, жодним чином не мотивував їх нарахування, в тому числі, не зазначив підстав для визнання заборгованості за вказаними відсотками простроченою.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не було надано суду доказів того, що саме додані банком до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідач ОСОБА_1 , погоджуючись з ними шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, і сама лише обставина наявності відповідної редакції Умов та Правил надання банківських послуг, розміщеної на офіційному сайті банку на дату підписання відповідачем анкети-заяви 03.04.2014 року, жодним чином не спростовує даного висновку суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (архів Умов розміщений на сайті: https://privatbank.ua/terms/) та Витяг з Тарифів обслуговування чотирьох кредитних карт «Універсальна», які маються у матеріалах справи, не містять підпису відповідача ОСОБА_1 , а тому їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору, укладеного між сторонами по справі 03.04.2014 року шляхом підписання відповідачем анкети-заяви.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, їх розміру та строків погашення.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками в сумі 6204,61 грн. та відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в сумі 13723,16 грн., яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд першої інстанції зазначив наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір від 03.04.2014 року у вигляді анкети-заяви, підписаної відповідачем ОСОБА_1 , не містить кінцевого строку повернення кредиту (користування ним), так само як і щомісячних чи будь-яких інших строків внесення відповідачем грошових коштів на погашення отриманого кредиту в цілому.

На підтвердження розміру заборгованості за договором №б/н від 03.04.2014 року позивачем надано три розрахунки, що охоплюють періоди: 1) з 03.04.2014 року по 31.05.2015 року; 2) з 01.06.2015 року по 30.06.2019 року та 3) з 01.07.2019 року по 05.10.2020 року.

Суд першої інстанції зазначив, що виписка з особового рахунку клієнта банку є належним та допустимим первинним доказом на підтвердження проведених операцій з коштами на його рахунку, а тому додані до позовної заяви розрахунки заборгованості відповідача ОСОБА_1 за наданим їй кредитом суд оцінив як такі, що мають виключно інформаційний характер та відображають проведений позивачем обрахунок пред`явлених ним до відповідача вимог майнового характеру.

Зі змісту виписки по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 судом встановлено, що за період з 03.04.2014 року по 31.05.2015 року нею на погашення заборгованості за отриманим кредитом здійснювалось внесення грошових сум в загальному розмірі 10141,60 грн., що взагалі не було відображено у доданому до позовної заяви розрахунку заборгованості відповідача у графі №17 «Сума погашення за наданим кредитом» у розрахунку станом на 31.05.2015 року.

Крім того, з доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №б/н від 03.04.2014 року також вбачається, що внесені відповідачем в період часу з 03.04.2014 року по 31.05.2015 року грошові кошти, зараховувались банком, крім погашення заборгованості за тілом кредиту, також і на погашення відсотків (1303,82 грн.).

Разом з тим, судом встановлено, що анкета-заява від 03.04.2014 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відповідачем відсотків (зокрема, їх розміру, строків погашення), що, як наслідок, свідчить про відсутність підстав для покладення на відповідача ОСОБА_1 обов`язку по сплаті процентів за використання кредитного ліміту, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованості за наданим кредитом - 1303,82 грн. (графа №11 «Сплачено відсотків» в розрахунку станом на 31.05.2015 року) підлягали зарахуванню саме на погашення тіла кредиту.

Зі змісту виписки по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 , судом встановлено, що за період з 01.06.2015 року по 11.11.2019 року банком до загальної суми заборгованості за кредитом, крім безпосередньо здійснених відповідачем витрат кредитних коштів, були включені також щомісячні платежі у виді комісії за обслуговування в загальному розмірі 560,00 грн. (460,00 грн. (з 01.06.2015 року по 30.06.2019 року) + 100,00 грн. (з 01.07.2019 року по 11.11.2019 року)) та щомісячні страхові платежі за договором «Страхування кредитного ліміту» в загальному розмірі 4177,35 грн. (3703,02 грн. (з 01.06.2015 року по 30.06.2019 року) + 474,33 грн. (з 01.07.2019 року по 08.10.2019 року)).

Разом з тим, підписана відповідачем ОСОБА_1 анкета-заява від 03.04.2014 року не містить жодних узгоджених сторонами договору умов щодо обов`язку сплати відповідачем щомісячних платежів у виді комісії за обслуговування (членського внеску) із визначенням її розміру та порядку нарахування.

Не містить підписана відповідачем анкета-заява від 03.04.2014 року також і будь-якої інформації про договір страхування кредитного ліміту (зокрема, дату його укладення, строк дії, розмір страхового платежу та порядок його сплати), внаслідок чого зазначений у виписці по рахунку відповідача договір страхування кредитного ліміту не може оцінюватись судом, як складова частина укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору про надання банківських послуг.

Враховуючи не надання позивачем АТ КБ «ПриватБанк» належних та допустимих доказів на підтвердження узгодження між ним та відповідачем ОСОБА_1 , як сторонами договору від 03.04.2014 року, умов щодо: 1) сплати відповідачем, починаючи з 10.08.2017 року, комісії за обслуговування (членського внеску) та 2) сплати відповідачем, починаючи з 09.03.2016 року, страхових платежів за договором «Страхування кредитного ліміту» із визначенням їх розмірів та порядку нарахування, суд приходить до висновку про безпідставність включення банком комісії в розмірі 560,00 грн. та страхових платежів в розмірі 4177,35 грн. до загальної суми здійснених відповідачем витрат кредитних коштів за період з 01.06.2015 року по 11.11.2019 року.

За вказаних обставин визначений банком у доданому до позовної заяви розрахунку розмір заборгованості відповідача ОСОБА_1 за простроченим тілом кредиту в сумі 13723,16 грн. не можна вважати обґрунтованим.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані за кредитним договором та використані відповідачем ОСОБА_1 в рахунок кредиту грошові кошти в сумі 13608,01 грн. (період з 03.04.2014 року по 31.05.2015 року), 34453,00 грн. (період з 01.06.2015 року по 30.06.2019 року) та 10,00 грн. (період з 01.07.2019 року по 05.10.2020 року), а всього на загальну суму 48071,01 грн. (13608,01 грн. + 34453,00 грн. + 10,00 грн.) були повністю повернуті нею АТ КБ «ПриватБанк» шляхом погашення кредитної заборгованості за рахунок внесення на картковий рахунок в періоди часу: з 03.04.2014 року по 31.05.2015 року грошових коштів в сумі 10141,60 грн., з 01.06.2015 року по 30.06.2019 року грошових коштів в сумі 46410,24 грн., та з 01.07.2019 року по 05.10.2020 року в сумі 670,77 грн., а всього в загальному розмірі 57222,61 грн. (10141,60 грн. + 46410,24 грн. + 670,77 грн.), а включення банком до загального розміру заборгованості по кредиту відсотків, сум комісії та платежів за договором страхування кредитного ліміту, мало місце за відсутності для цього правових підстав з огляду на непогодження сторонами умов кредитного договору щодо їх розміру та порядку сплати, суд, з урахуванням відсутності в укладеному між сторонами кредитному договорі від 03.04.2014 року у вигляді анкети-заяви, підписаної відповідачем ОСОБА_1 , кінцевого строку повернення кредиту (користування ним), так само як і щомісячних чи будь-яких інших строків внесення нею грошових коштів на погашення отриманого кредиту в цілому, приходить до висновку про відсутність у відповідача ОСОБА_1 станом на 05.10.2020 року заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 13723,16 грн. та відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Суд першої інстанції зазначив, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано суду належних, допустимих та достовірних в розумінні ст.ст.76, 77 ЦПК України доказів щодо розрахунку наявної у відповідача заборгованості за наданим кредитом, які б у своїй сукупності були достатніми для спростування встановлених судом обставин повного погашення відповідачем кредитної заборгованості за договором №б/н від 03.04.2014 року за рахунок внесених нею на картковий рахунок грошових коштів.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 03.04.2014 року у загальному розмірі 19927,77 грн. у зв`язку з його недоведеністю та безпідставністю.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд із позовом позивач надав на підтвердження позову, копію анкети-заяви №б/н від 03.04.2014.

Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач зазначив, що відповідно до частини другої статті 1054, частини другої статті 1050 ЦК України, наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є правом заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Зазначено в уточненій позовній заяві, що оскільки відповідач не виконав умови договору то відповідно станом на 05.10.2020 року має заборгованість у розмірі 19506.60 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 14461,38 грн., в тому числі, 0,00 грн. - за поточним тілом кредиту та 14461.38 грн. - за простроченим тілом кредиту, а також за простроченими відсотками в сумі 5045 грн. 22 коп.

На підтвердження позову позивач посилається, як на належні та допустимі докази: розрахунок заборгованості за договором №б/н від 03.04.2014 станом на 31.05.2015 та станом на 05.10.2020, копію анкети - заяви позичальника, довідку про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , довідку про видані картки, виписку за договором станом на 07.10.2020, Умови та Правила надання банківських послуг, копію документу, що посвідчує особу відповідача.

Відповідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

В апеляційній скарзі зазначено, що виписка по карткову рахунку , яку позивач надав на підтвердження позову може бути належним та допустимим доказом заборгованості відповідача, яка повинна досліджуватись судом апеляційної інстанції .

У постанові Верховного Суду від 16.09.2020 (справа №200/5647/18) касаційний суд зазначив, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами.

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначений доказ у сукупності з іншими доказами і дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зокрема в частині отримання відповідачем грошових коштів та погашення заборгованості по кредиту, що було однією із підстав у відмові у задоволені позову.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», залишити без задоволення.

Заочне рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 09.02.2021, залишити без змін.

Повний текст постанови складено 03.06.2021.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: