Справа № 740/405/20
Провадження № 2/740/69/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 року м.Ніжин Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області

в складі: головуючої-судді Пантелієнко В.Г.

з участю секретарів Філоненко О.В., Пулинець Ю.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Аніщенка О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Флеш» про визнання договору оренди землі недійсним, скасування його державної реєстрації та повернення об`єкта оренди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсними договорів оренди землі від 20.01.2015 року, укладених з відповідачем, скасування державної реєстрації зазначених договорів та повернення йому земельних ділянок.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є власником двох земельних ділянок площею 1,50 га та 2,56 га, наданих для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в с. Вікторівка Ніжинського району Чернігівської області. Йому стало відомо, що 20 січня 2015 року між ним та відповідачем були укладені договори оренди, згідно з якими вказані земельні ділянки передані у строкове платне користування ФГ «Флеш» строком на 14 років з орендною платою у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки. Проте зазначені договори, акти прийому-передачі земельної ділянки в оренду і акти визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) він не підписував, вважає, що документи підроблені відповідачем з метою привласнення його земельних ділянок.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові і просив їх задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснивши, що про існування договорів оренди землі від 20.01.2015 року, укладених з ФГ «Флеш» він дізнався в кінці лютого 2020 року, коли відповідач запропонував йому укласти додаткові угоди до договорів оренди землі. Зазначені договори він не підписував, їх умови не погоджував. Відповідач сплачує йому орендну плату за землю з 2015 року до теперішнього часу, проте оскільки умови договору оренди на даний час його не влаштовують, просить задовольнити заявлені позовні вимоги, визнати договори недійсними і повернути належні йому земельні ділянки.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечив позовні вимоги, пояснивши, що спірні договори оренди земельних ділянок дійсно були укладені між сторонами 20.01.2015 року та зареєстровані державним реєстратором без порушення порядку. З 2015 року у позивача не було жодних претензій чи заперечень щодо умов договорів оренди з відповідачем. Позивач був обізнаний з умовами договорів оренди від 20.01.2015 року, оскільки особисто щорічно від моменту укладення отримував від ФГ «Флеш» орендні платежі за договорами оренди землі і їх розмір його влаштовував. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, позивача, дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з свідоцтвами про право на спадщину за законом від 03.08.2011 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 1,50 га, кадастровий № :04:001:0604 та земельної ділянки площею 2,56 га, кадастровий № :04:001:0566, наданих для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території с. Вікторівка Ніжинського району Чернігівської області (а.с. 12-17).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положення ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі закону або рішення суду.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

За правилами частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Судом встановлено, що 20.01.2015 року між ОСОБА_1 та ФГ «Флеш» були укладенні договори оренди землі, за якими орендодавець передав в оренду земельні ділянки з кадастровим номером :04:001:0604 та кадастровим номером :04:001:0566 строком на 14 років (а.с. 68-73).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, права оренди земельної ділянки ФГ «Флеш» з кадастровим номером :04:001:0604 та земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0566 були зареєстровані 13.03.2015 року (а.с. 14-15).

Як стверджує позивач, зазначені договори оренди, він особисто не підписував, повноваження на це іншій особі не надавав і про їх існування взагалі не знав, що на його думку, є підставою для визнання договорів недійсними.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем в судовому засіданні не було надано суду жодного належного та допустимого доказу в підтвердження зазначених в позові обставин, заявлене клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для з`ясування питання належності йому підпису у договорі в судовому засіданні ним не підтримано.

Крім того, як вбачається з видаткових касових ордерів, позивач з 2015 року по 2020 рік отримував від відповідача кошти в рахунок орендної плати за договорами оренди від 20.01.2015 року. Зокрема, 25 грудня 2015 року ОСОБА_1 отримав 3600 грн. орендної плати, 20 грудня 2016 року - 7000 грн., 28 грудня 2017 року - 7600 грн., 29 грудня 2018 року - 4300 грн., 29 грудня 2018 року- 4300 грн., 25 грудня 2019 року - 5500 грн., 26 грудня 2019 року - 5500 грн., про що маються його підписи (а.с. 36-42). При цьому позивач не заперечував отримання орендної плати у розмірі, визначеному відповідачем та не висловлював позиції щодо відсутності волевиявлення при укладанні договорів оренди.

Таким чином, факт наявності договорів, ним не заперечувався і свідчив про його обізнаність з умовами оспорюваних договорів.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, у зв`язку з недоведеністю заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів недійсності спірних договорів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України враховуючи, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, судові витрати відшкодуванню відповідачем не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 80, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Флеш» про визнання договору оренди землі недійсним, скасування його державної реєстрації та повернення об`єкта оренди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Суддя В.Г. Пантелієнко

Повне рішення складене 28 травня 2021 року.