Справа № 129/963/18
Провадження № 22-ц/801/942/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дєдов С. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 рокуСправа № 129/963/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Якименко М.М.,

за участю секретаря судового засідання Михайленко А.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі-продажу укладеним, визнання житлового будинку з господарськими будівлями та земельні ділянки спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2021 року, постановлене місцевим судом під головуванням судді Дєдова С.М., дата виготовлення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі-продажу укладеним, визнання житлового будинку з господарськими будівлями та земельні ділянки спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

В липні 2018 року ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву, в якій збільшила позовні вимоги.

Так, позовні вимоги з урахуванням заяви про їх збільшення обґрунтовані тим, що в період зареєстрованого шлюбу, який тривав із 05 вересня 1999 року по 07 вересня 2017 року, подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які проживали однією сім`єю, за належні подружжю спільні грошові кошти у сумі 1500 доларів США (еквівалентно на той час 4500 грн.) придбано у ОСОБА_3 18 вересня 2001 року житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки, призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,3190 га, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Придбання вказаного нерухомого майна у ОСОБА_3 оформлено нотаріально 18 вересня 2001 року у м. Гайсин Вінницької області шляхом укладення між дарителем (відповідачем) ОСОБА_3 та обдарованим (відповідачем) ОСОБА_2 договору дарування вказаного нерухомого майна.

При цьому сторони правочину (договору дарування) досягнули між собою згоди по всіх істотних умовах правочину, які встановлені цивільним законодавством для договору купівлі-продажу будинку та виконали ці умови, зокрема, ОСОБА_3 передала подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будинок та земельні ділянки, а останні прийняли це нерухоме майно і сплатити за нього продавцю ОСОБА_3 гроші в сумі 1500 доларів США (еквівалентно на той час 4500 грн.).

Відтак, вважає, що укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 нотаріально посвідчений договір дарування вказаного нерухомого майна є удаваною угодою (правочином), який відповідачі вчинили з метою приховання, насправді вчиненого договору купівлі-продажу будинку та оформлення в наступному ОСОБА_2 свого права власності на все вказане нерухоме майно, чим порушено її, позивачки, законні права та інтереси як співвласника майна подружжя на належну їй частину майна подружжя, придбаного у шлюбі.

У зв`язку із вказаними обставинами просила суд:

1. Визнати договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 та земельних ділянок, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,3190 га, які розташовані по АДРЕСА_1 , укладений між дарителем ОСОБА_3 та обдарованим ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Підвашецьким І.В. 18 вересня 2001 року, зареєстрований в реєстрі за №3227, удаваним правочином та визнати, що в дійсності, фактично був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 та земельних ділянок, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,3190 га, які розташовані по АДРЕСА_1 ;

2. Визнати житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та земельні ділянки, призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,3190 га, які розташовані АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

3. Поділити між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , спільне сумісне майно подружжя:

- виділивши позивачці ОСОБА_1 на праві власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 та на 1/2 частку земельної ділянки, належної у відповідності до Державного Акту на право приватної власності на землю (серії ВН № 001179) та визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 та на 1/2 частку земельної ділянки, належної у відповідності до Державного Акту на право приватної власності на землю (серії ВН № 001179), припинивши право спільної сумісної власності на це майно;

- виділивши відповідачу ОСОБА_2 на праві власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 та на 1/2 частку земельної ділянки, належної у відповідності до Державного Акту на право приватної власності на землю (серії ВН № 001179) та визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 та на 1/2 частку земельної ділянки, належної у відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю (серії ВН № 001179), припинивши право спільної сумісної власності на це майно;

- стягнувши грошову компенсацію за вартість 1/2 частки транспортного засобу - легкового автомобіля ВАЗ-21093, 1997 року випуску, з об`ємом двигуна (см.куб), дата реєстрації за відповідачем ОСОБА_2 17 лютого 2016 року, автомобіля, що складає 39000 грн., припинивши право спільної сумісної власності на це майно та виділивши відповідачу ОСОБА_2 на праві власності вказаний транспортний засіб.

02 грудня 2020 року ухвалою Гайсинського районного суду прийнято відмову позивача ОСОБА_1 від заявлених нею позовних вимог, викладених в уточненій позовній заяві від 26 липня 2018 року, в частині поділу між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 транспортного засобу, легкового автомобіля ВАЗ 21093, 1997 року випуску, з об`ємом двигуна (см.куб), дата реєстрації за відповідачем ОСОБА_2 17 лютого 2016 року шляхом стягнення на користь позивача грошової компенсації із відповідача ОСОБА_2 за вартість 1/2 частки транспортного засобу, та виділення відповідачу ОСОБА_2 на праві власності вказаного транспортного засобу із закриттям провадження у цивільній справі № 129/963/18 в цій частині позовних вимог.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2021 року змінені позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 та земельних ділянок, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,3190 га, які розташовані АДРЕСА_1 , укладений між дарителем ОСОБА_3 та обдарованим ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Підвашецьким І.В. 18 вересня 2001 року, зареєстрований в реєстрі за №3227, удаваним правочином та визнано, що в дійсності, фактично був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 та земельних ділянок, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,3190 га, які розташовані АДРЕСА_1 .

Визнано житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та земельні ділянки, призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,3190 га, які розташовані АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які придбані ними під час їх шлюбу.

Поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільне майно подружжя наступним чином:

- виділено ОСОБА_1 та визнано за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку із господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельних ділянок, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,3190 га, які розташовані АДРЕСА_1 , право власності на які посвідчується Державним актом на право приватної власності на землю серії ВН № 001179, виданим 27 грудня 2001 року, та припинено право спільної сумісної власності на це майно;

- виділено ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку із господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельних ділянок, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,3190 га, які розташовані АДРЕСА_1 , право власності на які посвідчується Державним актом на право приватної власності на землю серії ВН № 001179, виданим 27 грудня 2001 року, та припинено право спільної сумісної власності на це майно.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області мотивоване тим, що сторони правочину (договору дарування) досягнули між собою згоди по всіх істотних умовах правочину, які встановлені цивільним законодавством для договору купівлі-продажу будинку та виконали ці умови, зокрема, ОСОБА_3 передала подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будинок та земельні ділянки, а останні прийняли це нерухоме майно і сплатити за нього продавцю ОСОБА_3 гроші в сумі 1500 доларів США. Позивач не пропустила строк позовної давності, звертаючись до суду із даним позовом, оскільки у даному випадку порушення прав позивача відбулося із 06 листопада 2017 року, дня, коли позивачка дізналася про порушення свого права власності. Оскільки спірний будинок та земельну ділянку придбано у період шлюбу на спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу, то вони є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позовні вимоги про визнання житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя підлягають до задоволення.

Не погоджуючись із рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2021 року, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі та провести розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про удаваність договору дарування спірного нерухомого майна від 18 вересня 2001 року. Звертає увагу, що наявні в матеріалах справи розписки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не можуть свідчити про надання ОСОБА_2 та отримання відповідних коштів ОСОБА_3 , оскільки такі написані в 2018 році, в той час як спірний договір дарування укладений в 2001 році. Крім того вважає, що позивач ОСОБА_1 була обізнана про існування спірного договору ще в момент його укладення, а тому суд попередньої інстанції необґрунтовано відмовив у застосуванні строків позовної давності.

15 квітня 2021 року від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи відповідача ОСОБА_2 викладені в апеляційній скарзі. Проте суд апеляційної інстанції не може прийняти його до уваги, оскільки останній не містить підпису позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Як встановлено місцевим судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 05 вересня 1999 року по 18 вересня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2017 року, що визнається та не заперечується сторонами, а також підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.7 т.1); рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2017 року (а.с. 16).

У період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у них народилися спільні діти, - дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а після розірвання шлюбу діти залишились проживати із своєю матір`ю ОСОБА_1 , що визнається та не заперечується сторонами, а також підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 (а.с. 8 т.1); свідоцтвом про народження ОСОБА_6 (а.с. 9 т.1).

18 вересня 2001 року у м. Гайсин Вінницької області між дарителем (відповідачем) ОСОБА_3 та обдарованим (відповідачем) ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 та земельних ділянок, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,3190 га, які розташовані АДРЕСА_1 , посвідчений 18 вересня 2001 року приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Підвашецьким І.В., зареєстрований в реєстрі за №3227, згідно із яким відповідач ОСОБА_2 отримав безоплатно у власність зазначене нерухоме майно (будинок та земельну ділянку), що підтверджується копією договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та земельних ділянок (а.с. 14 т. 1), копією державного акту на право приватної власності на землю серії ВН №001179, який виданий 27 грудня 2001 року Михайлівською сільською радою Гайсинського району Вінницької області на ім`я ОСОБА_2 , акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 30 (а.с. 15 т.1).

Згідно копії вироку Гайсинського районного суду від 31 жовтня 2018 року у справі №129/3216/17 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України (а.с.а.с. 107-108 т.1).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Таким способом може бути, зокрема визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Оспорюваний договір дарування укладено 18 вересня 2001 року, тому правовідносини сторін регулюються нормами чинного на час укладення цього договору Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР).

Відповідно до частини першої статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно зі статтею 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК Української РСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

Згідно ст. 224 ЦК України (1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 227 ЦК Української РСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Статтею 58 ЦК України (ред. 1963 року) передбачена недійсність мнимої і удаваної угоди, а саме те, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2020 року по справі № 1026цс16 викладено правову позицію про те, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, чи є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що між ОСОБА_2 , як покупцем, з однієї сторони, та ОСОБА_3 , як продавцем, з іншої сторони, 18 вересня 2001 року дійсно був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельних ділянок, призначених для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, оскільки ОСОБА_3 передала житловий будинок та земельні ділянки у власність ОСОБА_2 , а останній сплатив на її користь грошову суму у розмірі 1 500 доларів США, однак оформлено його, як договір дарування, з метою економії коштів на нотаріальне посвідчення. Дана обставина підтверджується, первісними поясненнями відповідача ОСОБА_2 наданими в суді першої інстанції, позицією відповідачки ОСОБА_3 , яка визнала позов та у своїх поясненнях підтвердила вказаний факт, а також показами допитаного в суді першої інстанції свідка ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції вірно встановив під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, та на підставі статті 235 ЦК України визнав, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішив спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

У ході розгляду справи, позивачем у повному обсязі було доведено факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

У відповідності до положень статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України ).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно підлягає поділу у рівних частках між подружжям, оскільки його було придбано у період перебування сторін спору у шлюбі. Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на нерухоме майно. Поряд з цим, з матеріалів справи, а також тексту апеляційної скарги відповідача вбачається, що останнім і не заперечується той факт, що на момент укладення спірного договору дарування вони з позивачкою, перебуваючи в шлюбі, спільно проживали, мали спільний бюджет, накопичували кошти для придбання будинку.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зазначено, що «Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше».

Відхиляючи доводи заявника щодо застосування наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин в частині визнання удаваним укладеного 18 вересня 2001 року договору дарування та визнання договору купівлі-продажу укладеним, колегія суддів виходить із того, що права позивача на користування спірним будинком були порушенні 06 листопада 2017 року, коли у подружжя почали виникати конфлікті ситуації щодо користування ним, що і стало підставою для звернення до суду позивача із позовом з метою захисту своїх майнових прав на спірне майно, яке було набуто подружжям під час перебування у шлюбі. Вимоги про поділ майна подружжя та визнання удаваним договору дарування є взаємопов`язаними, тому, за обставин цієї справи, є підстави для висновку, що перебіг позовної давності за цими вимогами почався одночасно - з моменту порушення права власності позивача.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що позивачка в будь-який момент з дати укладення спірного договору могла отримати інформацію у відповідачів про підстави переходу права власності на будинок та земельні ділянки не приймаються до уваги, оскільки жодних доказів з боку відповідача ОСОБА_2 щодо того, що ОСОБА_1 при реєстрації свого місця проживання за адресою спірного будинку бачила або могла бачити правовстановлюючі документи на будинковолодіння, не надано, як і не надано їх на зазначене відповідачем ОСОБА_2 та його представника припущення про те, що документи весь час знаходились в будинку, позивачка мала до них вільний доступ і могла безперешкодно ознайомитись з ними чи отримати інформацію у відповідачів про підстави переходу права власності на нерухомість.

За таких обставин, відповідачем не доведено, що ОСОБА_1 могла довідатись раніше листопада 2017 року про правочин, стороною якого вона не була, за умови, що безперервно проживала у спірному будинку та інших відомостей про ознайомлення позивача із договором дарування до вказаної дати матеріали справи не містять.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

М.М. Якименко