Єдиний унікальний номер 236/3894/20
Номер провадження 22-ц/804/977/21
Єдиний унікальний номер 236/3894/20 Головуючий у 1 інстанції Грицай Н.І.
Номер провадження 22-ц/804/977/21 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 червня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Гуляєва М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №236/3894/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Лиманської державної нотаріальної контори, про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент смерті та прийняття спадщини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 ,

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 січня 2021 року,

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Лиманської державної нотаріальної контори, з урахуванням уточнених позовних вимог поданих 23 грудня 2020 року, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та прийняття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мате ОСОБА_4 . Позивач мешкав разом з померлою матір`ю і батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , однією сім`єю, з 2015 року зареєстрував своє місце мешкання за цією адресою при отриманні паспорта по 28 вересня 2016 року, оскільки змінив місце реєстрації у гуртожитку у зв`язку з навчанням у Сумському державному університеті за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначає, що не зважаючи на зміну реєстрації свого місця мешкання, позивач фактично продовжував жити однією сім`єю з матір`ю і батьком по час смерті матері, на теперішній час він мешкає з батьком.

Вважає, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем однією сім`єю, оскільки сама по собі відсутність реєстрації згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що позивач, як спадкоємець першої черги, не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Не зважаючи на час навчання, позивач не перестав бути членом сім`ї своєї матері та батька, оскільки постійно приїжджав на вихідні, канікули та жив разом з батьками. Встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та прийняття спадщини необхідно позивачу для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом.

Уточнивши позовні вимоги, просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, та прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_4 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 січня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Лиманської державної нотаріальної контори про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та прийняття спадщини відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відсутність реєстрації ОСОБА_1 за місцем реєстрації і місця мешкання спадкодавця, не може бути підставою для відмови у встановленні факту проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Незважаючи на те, що він навчався в іншому місті та був там зареєстрований, він не втратив поняття проживання однією сім`єю зі спадкодавцем відповідно до ст. 3 СК України.

В період навчання у місті Суми він постійно приїжджав на вихідні до батьків, світкові дні та канікули додому.

Також, нотаріус, розглядаючи заяву відповідача ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті своєї дружини ОСОБА_4 , не з`ясував коло спадкоємців.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ПОЯСНЕННЯ СТОРІН У СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

В судовому засіданні апеляційного суду Керанчук В.Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 , доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримав та просив її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

В судове засідання апеляційного суду третя особа державний нотаріус Лиманської державної нотаріальної контори не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Подав заяву з проханням розглянути справу без його участі.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 09 вересня 2015 року по 28 вересня 2016 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 28 вересня 2016 року по 22 травня 2018 року за адресою: АДРЕСА_2 , з 04 жовтня 2018 року по 13 вересня 2019 року: АДРЕСА_3 , з 13 вересня 2019 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією паспорта громадянина України, серії НОМЕР_1 .

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01 вересня 2016 року є студентом Сумського державного університету, денної форми навчання, за спеціальністю «медицина», що підтверджується заліковою книжкою студента № НОМЕР_2 .

Згідно з записом по господарської книги с. Колодязі, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки № 174, 258 від 20 червня 2020 року, 06 листопада 2020 року, виданих старостою Тернівського старостинського округу.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , чоловік спадкодавця ОСОБА_2 прийняв спадщину, що підтверджується повідомленням приватного нотаріуса Лиманського міського нотаріального округ Трубнікова А.О. від 07 грудня 2020 року.

Згідно постанови державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 червня 2020 року, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки позивачем на підставі ст. 1270 ЦК України пропущений строк звернення з відповідною заявою про прийняття спадщини, та не підтверджений факт реєстрації за однією адресою на час смерті спадкодавця.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази на підтвердження факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем на нас відкриття спадщини.

Такі висновки суду не відповідають нормам матеріального та процесуального закону та фактичним обставинам справи.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частин другої-четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 09 вересня 2015 року по 28 вересня 2016 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 28 вересня 2016 року по 22 травня 2018 року за адресою: АДРЕСА_2 , з 04 жовтня 2018 року по 13 вересня 2019 року: АДРЕСА_3 , з 13 вересня 2019 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією паспорта громадянина України, серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 з 01 вересня 2016 року є студентом Сумського державного університету, денної форми навчання, за спеціальністю «медицина», що підтверджується заліковою книжкою студента № НОМЕР_2 .

Згідно з записом погосподарської книги с. Колодязі, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки № 174, 258 від 20 червня 2020 року, 06 листопада 2020 року, виданих старостою Тернівського старостинського округу.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до частини 2 статті 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині.

Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу у спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1262 ЦК України у другу чергу на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно частини 1 статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «[…] відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації […] не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом».

Відповідно до частин першої, п`ятої - шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 1268 та статті 1269 ЦК України, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину за умови, що такий постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або у визначений законом строк подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Отже, для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Доводи апеляційної скарги, що відсутність реєстрації ОСОБА_1 за місцем реєстрації і місця мешкання спадкодавця, не може бути підставою відмови в визнанні факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, є обґрунтованими.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Зазначене узгоджується з постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18).

Підпунктом 3.22 пункту 3 глави 10 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання із спадкодавцем, доказом постійного проживання з ним можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування, про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає.

Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, відмінність адреси реєстрації позивача від адреси спадкодавця, не має правового значення, оскільки вагомим є лише факт постійного проживання зі спадкодавцем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що належних доказів факту проживання зі спадкодавцем позивачем не надано, оскільки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 28 вересня 2016 року по 22 травня 2018 року за адресою: АДРЕСА_2 , з 04 жовтня 2018 року по 13 вересня 2019 року: АДРЕСА_3 , з 13 вересня 2019 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_4 .

Проте, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що ОСОБА_1 на час зняття з реєстрації за постійним місцем проживання був неповнолітнім, а також, що його було зареєстровано за адресою гуртожитку навчального закладу тимчасово, тобто на час проходження навчання.

У постанові від 10 січня 2019 року по справі №484/747/17 (провадження №61-44149св18) Верховний суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною 3 статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №404/2163/16-ц (провадження 61-15926св).

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що знайшло своє підтвердження, що позивач ОСОБА_1 проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час її смерті, тобто, по ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому, наявність його тимчасової реєстрації у гуртожитку на час навчання не свідчить про його не проживання разом зі спадкодавцем на час її смерті та про зміну місця постійного проживання.

За наведених обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент смерті є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині встановлення факту прийняття спадщини апеляційний суд зазначає наступне.

На підставі частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Отже, породжує юридичні наслідки лише факт постійного проживання разом із спадкодавцем.

За змістом статей 1268, 1269 ЦК України факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, проте, окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено.

Враховуючи, що факт проживання не породжує правові наслідки, а факт прийняття спадщини є похідним, то у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини слід відмовити.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року по справі № 554/3192/16-ц (провадження № 61-114св20).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, наведене рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1051 гривня.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 січня 2021 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Лиманської державної нотаріальної контори, про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент смерті та прийняття спадщини задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 051 гривня.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді: О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст постанови складено 03 червня 2021 року.

Головуючий О.І. Корчиста