________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 6/947/294/21
УХВАЛА

11.05.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Салтан Л.В.

за участю секретаря Громико В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипкова Єгора Олексійовича про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленному законом порядку,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипкова Єгора Олексійовича перебуває виконавче провадження з примусового виконання вироку № 520/10579/15-ц, виданого 25 червня 2020 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму матеріальної шкоди 18739 грн. 26 коп., моральну шкоду 100000 грн. 00 коп.; виконавчого листа № 520/10579/15-к, виданого 06 липня 2020 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму матеріальної шкоди 17694 грн. 64 коп., моральну шкоду 100000 грн. 00 коп.; виконавчого листа № 520/10579/15-к, виданого 06 липня 2020 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди 17579 грн. 26 коп., моральну шкоду 100000 грн. 00 коп.

06 квітня 2021 року приватний виконавець звернувся до суду з поданням, в якому просить вирішити питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленному законом порядку, а саме на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Приватний виконавець надав заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Інші сторони у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили.

Вивчивши подання та додані до нього матеріали, суд вважає подання є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

З матеріалів подання вбачається, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипкова Єгора Олексійовича перебуває виконавче провадження з примусового виконання вироку № 520/10579/15-ц, виданого 25 червня 2020 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму матеріальної шкоди 18739 грн. 26 коп., моральну шкоду 100000 грн. 00 коп.; виконавчого листа № 520/10579/15-к, виданого 06 липня 2020 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму матеріальної шкоди 17694 грн. 64 коп., моральну шкоду 100000 грн. 00 коп.; виконавчого листа № 520/10579/15-к, виданого 06 липня 2020 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди 17579 грн. 26 коп., моральну шкоду 100000 грн. 00 коп.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до ст. 440 ЦПК України, питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

10 грудня 1999 року ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та як законний представник дочки ОСОБА_3 придбали квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 61-1935св18.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Положеннями абз. 1 п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року роз`яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному л випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. ,

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року роз`яснити судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

04 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 333/3048/16-ц, провадження № 61-3994св18 вказав, що відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому, сторони не зверталися з вимогою щодо поділу майна подружжя та на цей час не встановлено зазначене майно спільним майном подружжя та цей факт не зареєстрований в законному порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року у цивільній справі № 947/38919/20.

З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги те, що не надано доказів, що дії боржника перешкоджають повному та своєчасному вчиненню виконавчих дій; відсутні докази про ухилення боржника від виконання судового рішення чи перешкоджання державному виконавцю у вчинені виконавчих дій, відсутня реєстрація права власності в передбачений законом спосіб, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність вказаного подання.

Керуючись ст. 440 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипкова Єгора Олексійовича про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленному законом порядку відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Салтан Л. В.