Єдиний унікальний номер: 379/990/20
Провадження № 2/379/182/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 року Таращанський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Зінкіна В.І.,
за участю секретаря судового засідання Мовчан М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Таращі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, просить суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 04.02.2011 у розмірі 23469,04 грн станом на 30.06.2020 та судові витрати в розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 04.02.2011. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на сайті Банку www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банком було виконано свої зобов`язання, а саме на підставі договору було відкрито відповідачу кредитний картковий рахунок, розмір кредитного ліміту якого в подальшому було збільшено до 10 000,00 грн, таким чином, надано відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах Договору. Відповідач порушив свої зобов`язання за договором, внаслідок чого з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 30.06.2020 має заборгованість у розмірі 23469,04 грн, з яких: 20378,32 грн заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 20378,32 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 3 090,72 грн нарахована пеня; 0,00 грн нараховано комісії.

У поданому відзиві на позовну заяву, відповідач просить відмовити у позові та стягнути з позивача всі понесені ним судові витрати. Зазначає, що до позовної заяви додані копії незасвідчених в порядку, передбаченому ч.5 ст. 95 ЦПК документів та не зазначено у кого (позивача або відповідача) знаходяться оригінали письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви. Вказані недоліки позовної заяви, виявлені після відкриття провадження у даній справі, тому, вважає, що надані позивачем письмові розрахунки та інші письмові матеріали є неналежними та недопустими доказами у даній справі.
Звертає увагу на тому, що заявлений позов є безпідставним та мотивований тим, що він 04.02.2011 року з метою отримання банківських послуг підписав заяву б/н від 04.02.2011 року. На думку позивача тоді ж він погодився з умовами кредитування, які начебто йому були надані для ознайомлення у письмовій формі. Висуваючи вимогу про стягнення з нього коштів банк посилався на існування Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку, до яких нібито він приєднався при підписанні 04.02.2011 року заяви. Категорично заперечує, що ця анкета - заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами слугує фактом приєднання до послуг по кредитуванню банком. Зазначає, що він не знайомився та не погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які як вказує позивач у своєму позові - були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
Крім того, вказує, що в березні 2015 році перебуваючи на Яворівському полігоні в м.Львів у військовій частині від представника банку для отримання заробітної плати він отримав дві картки за № НОМЕР_1 та за № 53192, якими він користувався для отримання заробітної плати
Жодних заяв, щодо зміни кредитного ліміту, який був встановлений при отриманні ним 04.02.2011 року банківської картки, він не підписував. Крім того вже перебуваючи в зоні АТО на його картку НОМЕР_2 в листопаді 2015 надійшло повідомлення про зарахування на неї коштів в сумі 5000 грн.
Вважаючи, що у нього кредитний ліміт лише 1000 грн, то дані кошти є заробітньою платою, тому використав на власні потреби.
В грудні 2015 під час перебування в АТО картку за № НОМЕР_1 він загубив. Після чого у місцевому відділенні банку м.Волноваха він отримав для зарахування заробітної плати іншу картку 4149 ХХХХ……0615.
Приблизно через місяць до нього почали телефонувати з банку та повідомили, що це були кредитні кошти і він має їх негайно повернути. В зв`язку з чим, через додаток Приват24 в січні 2016 року вже з іншої карки повернув дані кошти.
Приблизно в середині 2018 року з його банківської картки, на яку він, отримував заробітну плату банк розпочав безпідставно регулярно списувати кошти .
В зв`язку з тим, що він розрядження про списання коштів не давав, будь-яких дій, що могли би призвести до списання грошових коштів не вчиняв, шляхом дзвінка на гарячу лінію - 3700 звернувся до банку, повідомивши про дані обставини, просив повернути безпідставно списані кошти.
Проте, такі вимоги залишилися без задоволення. Позивач усно вказав на несумлінне виконання ним, як клієнтом банку, умов кредитного договору.
14.04.2019 року банком було списано 205.00 грн (залишок вказано 1877.88 грн.) та 15.04.2019 року ще було списано 100.00 грн. (відповідно залишок боргу складав 1777.88 грн.) . Натомість у виписці за договором б/н станом на 03.07.2020 року, яка надана позивачем суду разом з позовом на вказаний період сума боргу вже вказана 17 710.96 грн. Автоматичне списання коштів продовжувалося включно до квітня 2020 року.
Крім того 23.05.2020 року він отримав від банку повідомлення в якому вказано, що на 23.05.2020 року у нього є прострочена заборгованість в сумі 4990 грн та яку я він має сплатити до 28.05.2002 року. Вважає, що позивач шляхом маніпуляції з розрахунками безпідставно нарахував неіснуючу кредитну заборгованість, і як наслідок безпідставно вимагає повернення коштів в сумі 23 469.04 грн. Також, вважає, що позивач пропустив строки позовної давності щодо стягнення заборгованості за так званим кредитним договором.

У поданій відповіді на відзив представник позивача зазначає, що в даному випадку зміни кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позивальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між банком та позивальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Щодо посилання на невідповідність позовної заяви вимогам оформлення вказує, що ні Умови та правила надання банківських послуг, ні розрахунок заборгованості не входить до переліку організаційно-розпорядчих документів, а тому положення ДСТУ 4163-2003 не поширюються на оформлення документів доданих до позовної заяви. Більше того, питання відповідності поданої позовної заяви з додатками вимогам чинного законодавства, відносить виключно до компетенції суду. Крім того, відповідач неправомірно в даному випадку посилається на порушення норм ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки грошові кошти надавалися у вигляд встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Також, згідно копії анкети-заяви вбачається, що відповідач вислови згоду про укладення договору та виявив бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна» та особистим підписом зазначив, що він згоден з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, та ознайомився і згоден з Умовами та Правилами, Тарифами банку, які були наданні йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Також, до матеріалів позовної заяви долучено Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана особисто відповідачем, з якої вбачається, що на момент оформлення кредиту банком встановлено поточну проценту ставку у розмірі 3 % (36% на рік), вказано розміри комісій та штрафів, розмір щомісячного платежу тощо.
Стосовно отримання кредитної картки та користування кредитним коштами зазначає, що з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. З матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню у повному обсязі.
Щодо строку позовної давності, звертає увагу суду, що відповідно до Правил користування карткою, строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяці. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 08.2018 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 22.08.2020 до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, прохав відмовити у його задоволенні. Зазначив, що одну картку він отримав у 2011 році. Першою карткою він не користувався з 2013 року. В 2015 році він отримав ще дві картки, заново анкет-заяву він не писав. Заробітню картку, яку він отримував у 2015 році, він втратив. Друга картка в нього залишилась і у Волновасі йому видали нову зарплатну картку. Номер зарплатної картки закінчується на цифру «15». Він переводив кошти зарплатної картки на кредитку для подальшого переведення коштів іншим особам, оскільки так було зручніше, тому що не знімався відсоток за переведення коштів іншим особам.

Представник відповідача адвокат Якименко О.В. у судовому засіданні позов не визнав, прохав відмовити в його задоволенні у повному обсязі.

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх поданими доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.
Судом встановлено, що 04.02.2011 відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем у справі (а.с.25).
У заяві зазначено, що відповідач згоден із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
До анкети-заяви банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк, а також копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» (а.с.26-52).
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки відповідач згідно кредитного договору № б/н від 04.02.2011 отримав картки № **063, **292 та № **292 зі строком дії перевипущених карток до останнього дня серпня 2018 року (а.с.24).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за договором № б/н від 04.02.2011, станом 30.06.2020 становить 23469,04 грн і складається із: 20 378,32 грн заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 20 378,32 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3 090,72 грн нарахована пеня (а.с.7-17).
Так, у відповідності до вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Із виписки за договором № б/н від 04.02.2011 вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, наданими банком за договором, у власних потребах, частково вносив кошти на погашення заборгованості за кредитом, переводив кошти між зарплатною та кредитною карточками, а також іншим особам. (а.с.18-22).
Пред`являючи вимоги про стягнення кредиту, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути неустойку у вигляді пені за несвоєчасну сплату відповідачем кредиту.
АТ КБ «Приватбанк», в обґрунтування зазначених вимог, а саме щодо розміру та порядку нарахування неустойки, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04.02.2011, посилався на витяг з Тарифів банку та на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», як на невід`ємні частини спірного договору.
Однак наданий витяг з Умов та Правил надання банківських послуг із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки він не підписаний позичальником, цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. При цьому, в матеріалах справи відсутній витяг з Тарифів банку, на який посилався Банк у своїй позовній заяві, та який також повинен містити підпис позичальника.
Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (лютий 2011 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (вересень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, прийнятій у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19), за результатами перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанції, ухвалених за наслідками розгляду спору у подібних правовідносин.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Таким чином, надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві відповідача, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Крім того, наявна в матеріалах справи довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем, містить зазначення про те, що вона складена по договору №SAMDN9906 (а.с.26), тоді як банк просить стягнути заборгованість за договором №б/н, а тому вона не може свідчити про те, що саме з викладеними в ній умовами кредитування ознайомився відповідач, підписуючи анкету-заяву від 04.02.2011.

Аналогічні висновки були зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі №710/344/18 (постанова від 02 вересня 2020 року), а також Київським апеляційним судом у постанові № 361/930/20 від 14.04.2021.

Як визначено у п.5 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже, суд вважає, що у позивача відсутні правові підстави для здійснення таких нарахувань та висунення до відповідача вимог про їх стягнення, оскільки належних доказів на підтвердження досягнення із відповідачем згоди щодо умов, розміру та порядку здійснення таких нарахувань у встановленими законом формі та порядку надано не було.
В зв`язку з чим, позов підлягає до задоволення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 20 378,32 грн, що становить тіло кредиту.

Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Відповідно до п. 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг, що додані до позову, Картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицьовій стороні Картки включно. Після закінчення терміну дії відповідна Картка продовжується Банком на новий термін, на основі звернення Клієнта в банк згідно діючих тарифів (п. 2.1.1.2.12 Правил).
Згідно довідки, виданої позивачем, строк дії кредитної картки визначено до серпня 2018 року включно. Так, позивач звернувся до суду 01.09.2020, при цьому 05.10.2017 відповідач робив переведення коштів із зарплатної картки **15 на цю картку, отже позивач звернувся до суду у межах трирічного строку.
Тому підстав до застосування строку позовної давності у даному спорі суд не вбачає.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно з п.1 ч.3 ст. 133 цього Кодексу - до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Представник позивача у поданому позові просить стягнути понесені судові витрати.
Так, представником позивача за подання позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2102,00 грн.
В зв`язку з чим, оскільки позов задоволено частково, з відповідача підлягає до стягнення судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 1825,20 грн.

Крім того, статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача позивачки, адвокатом Якименком О.В. подано:
копію договору № 240/20 про надання правничої допомоги адвокатом від 16.11.2020;
копію акту № 240/20/21 виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги адвокатом від 05.05.2021;
розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 05.05.2021, загальна вартість наданих послуг 3 500,00 грн;
копію квитанції № 240/20 про оплату витрат за надання правової допомоги у розмірі 2 000,00 грн;
копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що додані до клопотання докази на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу, є належним та допустимими, проте, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають до часткового задоволення. Суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 460,95 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 253, 256-258, 261, 266, 549, 551, 626, 628, 633, 634, 638, 1049, 1054 ЦК України, статтями 3, 12, 13, 19, 81, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 274, 279, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: вул. Грушевського, 1 Д, м. Київ, 01001, рах. № НОМЕР_4 , МФО № 305299):
- заборгованість в розмірі 20378,32 грн (двадцять тисяч триста сімдесят вісім гривень 32 копійки), що становить тіло кредиту,
- судовий збір в розмірі 1825,20 грн (одна тисяча вісімсот двадцять п`ять гривень 20 копійок).
В решті позову відмовити.
Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: вул. Грушевського, 1 Д, м. Київ, 01001) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , витрати, пов`язані з професійною правничою (правовою) допомогою в розмірі 460,95 грн (чотириста шістдесят гривень 95 копійок).
Повне рішення суду складено 14.05.2021.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Таращанський районний суд Київської області.

Головуючий:В. І. Зінкін