РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., секретаря судового засідання Смірнової А., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Запоріжжя в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

30 вересня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у період перебування у шлюбі із ОСОБА_5 вони придбали у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті він набув право власності на вказану квартиру в порядку спадкування.

З моменту придбання у спірній квартирі ніхто не проживав. У 2017 році помер пасинок позивача ОСОБА_6 , який також мав доступ до квартири. Після його смерті ОСОБА_3 намагався потрапити до квартири, однак виявив, що замки на вхідних дверях змінені. Позивач залишив записку з номером свого телефону та проханням зателефонувати.

Відповідач телефоном пояснив, що користується квартирою на праві оренди, що виникло на підставі договору, укладеного із ОСОБА_5 на довгостроковий термін. З наведених підстав звільняти квартиру відмовилася.

На думку позивача, ОСОБА_4 самоправно зайняла квартиру, оскільки ані він, ані дружина наміру її відчужувати не мали. Також для укладення договору оренди слід було витребувати його згоду як співвласника. Будь-яких доказів законності перебування у спірній квартирі відповідач не пред`явив.

ОСОБА_3 неодноразово пропонував ОСОБА_4 добровільно звільнити квартиру, проте вона щоразу відмовлялася. Також позивач звертався до відділення поліції, яке за результатами перевірки констатувало відсутність ознак кримінального правопорушення і рекомендувало звернутися до суду.

З огляду на викладене, просив суд усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення з неї ОСОБА_4

25 серпня 2020 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 лютого 2015 року ОСОБА_4 уклала із ОСОБА_5 договір оренди житлової квартири (з правом викупу). Отже, у квартирі вона перебуває на законних підставах.

Відповідно до цього договору ОСОБА_4 сплатила ОСОБА_5 180000,00 гривень в рахунок авансування подальшого придбання квартири АДРЕСА_1 . Решту суми (70000,00) вона зобов`язувалася сплатити ОСОБА_5 до 15 лютого 2020 року. Після повного розрахунку сторони протягом одного тижня зобов`язувалися укласти договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Оскільки ОСОБА_5 померла, ОСОБА_3 , як її спадкоємець, повинен прийняти залишок суми за квартиру та укласти із відповідачем договір купівлі-продажу. Однак, замість цього він звернувся до суду із позовом про її виселення, що свідчить про його небажання виконувати умови договору.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 і виплатити ОСОБА_3 70000,00 гривень.

ОСОБА_3 зустрічні позовні вимоги не визнав.

У відзиві на зустрічний позов, надісланому на адресу суду 22.12.2021, зазначив, що для договору оренди житла з викупом законом установлений спеціальний суб`єктний склад. Орендодавцем за таким договором може виступати лише юридична особа, метою діяльності якої є отримання прибутку.

Крім того, наголосив, що договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, а ОСОБА_4 на підтвердження своїх вимог надала договір, укладений у простій письмовій формі.

Також указав, для укладення такого договору необхідно було витребувати його згоду як співвласника квартири; примірник договору оренди містить підпис, виконаний від імені ОСОБА_5 , який очевидно відрізняється від її підпису на нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу від 24.12.2009.

З наведених підстав договір оренди від 15.02.2015 вважав нікчемним, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 , адвокат Кравченко О.В., вимоги за первісним позовом підтримала, просила їх задовольнити. Проти зустрічних позовних вимог заперечила, у їх задоволенні просила відмовити.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 , адвокат Фельський С.Л., проти первісного позову заперечив, посилаючись на обставини, зазначені у зустрічній позовній заяві. Вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, у задоволенні первісного позову відмовити.

29 жовтня 2019 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, у якій визначив розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження, надав сторонам строк для подання заяв по суті справи, призначив судове засідання на 03 грудня 2019 року.

31 серпня 2020 року Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя постановив ухвалу, згідно з якою у прийнятті зустрічного позову відмовив.

03 листопада 2020 року Запорізький апеляційний суд прийняв постанову, якою скасував ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 31.08.2020.

01 грудня 2020 року Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя постановив ухвалу про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду разом з первісним позовом, у якій, перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 24 грудня 2020 року.

23 березня 2021 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 21 травня 2021 року.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд установив таке.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., 24.12.2009 за р. № 3817, ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 9 вказаного договору цей правочин здійснюється за згодою чоловіка покупця, ОСОБА_3 , про що свідчить заява, підпис на якій засвідчений Гармашовим Г.М., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 24.12.2009 за р. № 3816.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 26.03.2015, актовий запис № 2323.

Згідно із рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя у справі № 335/7454/18 від 21.11.2018, що набрало законної сили 11.01.2019, за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Право власності на квартиру за ОСОБА_3 зареєстроване ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності номер 155216395, виданим Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 06.02.2019, номер запису про право власності 30162054.

25 лютого 2017 року о 19 годині 20 хвилин ОСОБА_3 намагався відкрити квартиру АДРЕСА_1 власними ключами, проте не зміг цього зробити через замки. Після цього ОСОБА_3 стукав у двері, однак їх ніхто не відчинив. ОСОБА_3 залишив у дверях записку з проханням передзвонити. Після виходу з під`їзду ОСОБА_3 помітив, що у кухні зазначеної квартири горить світло. Указане підтверджується актом про недоступ до квартири від 25.02.2017. Акт підписаний ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Відповідно до акту про недоступ до квартири від 15.12.2018 ОСОБА_3 у цей день прийшов до квартири АДРЕСА_1 повідомити особі, яка проживала у квартирі, визнання за ним права власності на квартиру на підставі рішення суду. Однак, двері ніхто не відчинив, ключі, які були в ОСОБА_3 не підійшли. Акт підписаний ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Згідно із листом Вознесенівського ВП № 2605/46/01/02-2019 від 21.03.2019 установлено, що між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 склалися цивільно-правові відносини, що вирішуються при індивідуальному зверненні до суду.

Відповідно до пункту 1.1. договору оренди житлової квартири (з правом викупу), укладеного між ОСОБА_5 (Орендодавцем) і ОСОБА_4 (Орендарем) Орендодавець надає Орендареві й членам його родини в довгострокове користування (не менше ніж на 15 років) однокімнатну квартиру загальною площею 27,81 кв.м., житловою площею 14,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , з правом викупу, у разі виконання умов даного договору щодо розрахунку в обумовленому розмірі та в обумовлений строк.

Згідно з пунктом 1.3. цього договору сторони домовилися, що орендар в момент підписання цього договору сплачує 180000,00 гривень в рахунок авансування подальшого придбання квартири за обумовленою ціною.

Пунктами 1.5., 1.6. договору передбачено, що вартість, за яку Орендар має право купити у Орендодавця квартиру, сторони погодили у розмірі 250000,00 гривень. У разі, якщо Орендар до 15.02.2020 сплатить 70000,00 гривень до повного розрахунку за квартиру, Орендодавець зобов`язується протягом одного тижня з моменту перерахування 70000,00 гривень укласти з Орендарем договір купівлі-продажу квартири.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також на достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності суд дійшов таких висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_3 стверджує, що ОСОБА_4 самоправно зайняла належну йому квартиру, чим створює перешкоди у вільному користуванні нею. Натомість, ОСОБА_4 наполягає, що проживає у спірній квартирі на законних підставах, посилаючись на договір оренди від 15.02.2015.

Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 319 ЦК України серед іншого закріплює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно із ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст. 150 Житлового кодексу УРСР (надалі ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Предмет доказування позивача у такій категорії справ визначений постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року. Так, згідно з пунктом 33 згаданої постанови відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі 521/17805/16-ц, де зазначено, що норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, для правильного вирішення спору за первісним позовом суду слід відповісти на такі питання:

1) Чи є ОСОБА_3 власником спірної квартири?;

2) Чи створює ОСОБА_4 перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою?

ОСОБА_3 є власником спірної квартири на підставі рішення суду від 21.11.2018. Право власності на квартиру зареєстроване у встановлений законодавством спосіб, що підтверджується наданим первісним позивачем витягом з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності.

При цьому, ОСОБА_4 визнає, що фактично проживає у спірній квартирі. Жодних заперечень з приводу змінених замків у вхідних дверях вона також не висловила. Водночас, стверджує, що має правові підстави володіти та користуватися квартирою.

Отже, встановлення наявності чи відсутності перешкод у користуванні квартирою зводиться до оцінки правомірності договору оренди житлової квартири (з правом викупу) від 15.02.2015.

Правове регулювання договору оренди житла з викупом закріплене у ст. 810-1 ЦК України.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 810-1 ЦК України оренда житла з викупом є особливим видом найму (оренди) житла, що може передбачати відступлення орендодавцем права вимоги боргу іншій особі вигодонабувачу. За договором оренди житла з викупом одна сторона підприємство-орендодавець передає другій стороні фізичній особі (особі-орендарю) житло за плату на довготривалий (до 30 років) строк, після закінчення якого або достроково, за умови повної сплати орендних платежів, житло переходить у власність орендаря.

Аналіз наведених приписів дозволяє дійти висновку, що для договору оренди житла з викупом законом установлений спеціальний суб`єктний склад. Орендодавцем за таким договором може виступати лише юридична особа, метою діяльності якої є отримання прибутку.

Сторонами у договорі оренди від 15.02.2015 є дві фізичні особи, що не узгоджується із законодавчими вимогами щодо суб`єктного складу сторін договору оренди житла з викупом.

Згідно із ч. 2 ст. 811 ЦК України договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1

ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

До зустрічного позову ОСОБА_4 додала примірник договору оренди, що укладений у простій письмовій формі. Доказів нотаріального посвідчення договору оренди житла з викупом вона не надала, що дає підстави для висновку про його нікчемність.

За таких обставин, суд відхиляє наданий ОСОБА_4 договір оренди житлової квартири (з правом викупу) від 15.02.2015 як доказ законності проживання у спірній квартирі, оскільки він суперечить вимогам закону.

Аргументи ОСОБА_3 щодо укладення договору оренди без його згоди та невідповідності підпису ОСОБА_5 суд не розглядає, оскільки уже констатував нікчемність договору з наведених вище підстав.

З огляду на викладене, право користування ОСОБА_3 на квартиру порушене ОСОБА_4 і підлягає судовому захисту шляхом її виселення з квартири. Відтак, первісний позов слід задовольнити повністю.

Щодо зустрічної позовної вимоги про визнання за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При вирішенні спору про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України слід ураховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у зазначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у справі № 914/904/17 від 02.05.2018, у справі № 923/1283/16 від 22.05.2018.

ОСОБА_4 як на підставу виникнення у неї права власності на квартиру посилалася на договір оренди від 15.02.2015. Оскільки суд дійшов висновку про його нікчемність, вимога про визнання права власності задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

ОСОБА_3 при поданні первісного позову сплатив судовий збір, що підтверджується квитанцією.

ОСОБА_4 при поданні зустрічного позову сплатила судовий збір, що підтверджується квитанцією.

Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Отже, судовий збір за подання первісного позову слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у повному обсязі; судовий збір за подання зустрічного позову стягненню з ОСОБА_3 не підлягає.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. 4, 12, 13 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,- задовольнити.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру, - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення, апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.

Повний текст рішення складено 24.05.2021 року.

Суддя Рибалко Н.І.