Справа № 450/2385/20 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/127/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області в складі судді Даниліва Є.О. від 18 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 840,80 грн. в користь ОСОБА_3 понесених позивачем судових витрат.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Вказує, що не погоджується з вказаним рішенням і вважає його прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Вважає, що вищезазначені акти обстеження фактичного проживання від 20.06.2019 року, 29.11.2019 року, від 25.05.2020 року від 24.06.2020 року не можуть бути доказами, які встановлюють факт не проживання її за місцем своєї реєстрації понад один рік. Вказані акти можуть встановлювати лише факт того, що в ці дні Апелянта не було за зареєстрованим місцем свого проживання Вказівки в актах, що особистих речей Апелянтки у будинку не виявлено, не заслуговують на увагу. Адже не зрозуміло, яким чином особа, яка проводила обстеження і поняті достовірно знали, які речі не є особистими речами Апелянтки. Звертає увагу, що постановами Пустомитівського районного суду Львівської області у справі №450/1148/20 та №405//843/20 встановлено, що Апелянтка 02.03.2020 та 17.03.2020 року перебувала за зареєстрованим місцем проживання. Також повідомляє, що Позивачка неодноразово здійснювала перешкоди у доступі до житла Апелянткою. Зокрема, 21.03.2020 року вона зверталася до Пустомиітвського ВП ГУНП у Львівській області і зазначила, що Позивачка не допускає її разом з 2-х річною донькою до житла і вигнала її з подвір`я. Враховуючи все вищенаведене, суд першої інстанції помилково визнав встановленим той факт, що Апелянт не проживає за зареєстрованим місцем свого проживання понад один рік та те, що Апелянтці не чинять перешкоди у такому проживанні, що є підставою для скасування судового рішення. Також, вказує, що вона не має іншого місця проживання, що фактично зробило її безхатченком. Більше того, на утриманні у неї перебуває малолітня дитина, яка внаслідок вказаного рішення також стала безхатченком. Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив вказані обставини, а тому його рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості.

В судове засідання, сторонине з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що інтереси відповідачки у судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачки на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 317, ч.1 ст. 319, ст. 391, п.4 ч.1, ч.2 ст. 406 ЦК України, та задовольняючи позов, виходив з того, що позивачеві на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджуються витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22704245 виданого ОКП БТІ та ЕО від 13.05.2009 року на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу № 360 від 06.05.2009 року. Суд встановив, що у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 (голова д/г), ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (онука), ОСОБА_1 (онука), ОСОБА_7 (інший с/сп), ОСОБА_8 (інший с/сп), ОСОБА_9 (правнучка), що підтверджується Довідкою № 479 від 10.07.2020 року, видана Старосільською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Також, суд встановив, що відповідач за зареєстрованим місцем свого проживання не проживає понад один рік, що стверджується: Актами обстеження фактичного проживання від 20.06.2019 року, 29.11.2019 року, від 25.05. 2020 року, від 24.06. 2020 року. Суд зазначив, що позивач є власником спірного житлового будинку, у якому проживає та зареєстрований. Відповідач є онукою позивача, у зв`язку із чим остання була вселена до належного позивачу спірного житлового будинку, яка як власник цього майна надала право відповідачеві користуватись ним. Також, суд зазначив, що відповідач спільно з власником спірного житлового будинку не проживає, спільним побутом не пов`язаний. За таких обставин, суд вважав, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України. Наслідком чого є визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком по АДРЕСА_1 . За вказаних вище обставин, беручи до уваги те, що відповідач за зареєстрованим місцем свого проживання не проживає протягом тривалого часу, без поважних на те причин; те, що відповідачу перешкоди у проживанні за її зареєстрованим місцем проживання не чиняться, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги заявлені позивачем, в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком підставні та підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи; обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими - не доведені.

4.08.2020 ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом ОСОБА_1 , у якому просила визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, житловим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві власності належить житловий будинок, що знаходитьс я за адресою: АДРЕСА_1 . У зазначеному будинку зареєстрована відповідач, яка в цьому будинку не проживає. Де проживає відповідач позивачеві невідомо, після одруження вона покинула місце своєї реєстрації вибувши із зазначеного житлового будинку. Факт відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації стверджується відповідними актами перевірки правил проживання. За таких обставин вважає, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст. 406 ЦК України.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім цього, за ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Також, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) (Заява № 30856/03):

40. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

41. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

42. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

43. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі «Слівенко проти Латвії», зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

44. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також, згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи - позивачці ОСОБА_3 дійсно на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджуються витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22704245 виданого ОКП БТІ та ЕО від 13.05.2009 року на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу № 360 від 06.05.2009 року (а.с. 4).

Крім цього, згідно довідки №479 від 10.07.2020р. Старосільської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 (голова д/г), ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (онука), ОСОБА_1 (онука, відповідачка по справі), ОСОБА_7 (інший с/сп), ОСОБА_8 (інший с/сп), ОСОБА_9 (правнучка) (а.с. 6).

Також, дійсно, відповідно до копій актів обстеження фактичного проживання від 20.06.2019р., від 29.11.2019р., 25.05.2020р., 24.06.2020р., встановлено, що ОСОБА_1 фактично в будинку АДРЕСА_1 фактично не проживає (а.с. 7-10).

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, про що йшлося вище.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Також, частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Зважаючи на вказані вище норми закону, а також предмет позову та підстави позовних вимог суду першої інстанції слід було б встановити факт відсутності відповідачки, як члена сім`ї позивачки (власниці будинку) понад один рік у будинку та у випадку підтвердження такого факту, факт відсутності поважних причин такої відсутності, а також порушення такою відсутністю прав та законних інтересів позивачки.

Натомість, у матеріалах справи немає жодних доказів про те, що відповідачка була відсутня за своїм місцем проживання (у спірному будинку) понад рік часу.

Не свідчать про це і копії актів обстеження фактичного проживання від 20.06.2019 року, 29.11.2019 року, 25.05.2020 року, та 24.06.2020 року (а.с. 7-10), оскільки такі є лише вибірково зробленими актами у значні проміжки часу (від одного місяця до шести місяців) та свідчать про відсутність відповідачки в будинку в ті дні, коли вони складені. Будь-яких інших доказів позивачкою суду не представлено, про такі не вказано та про витребування таких клопотань не заявлено у судах обох інстанцій.

Натомість наявні докази того, що відповідачці чиняться перешкоди в проживанні в спірному житлі та між сторонами існує конфлікт з приводу користування спірним будинком.

Такими доказами є: звернення 2.03.2020 року та 17.03.2020 року в поліцію ОСОБА_6 щодо неправомірних дій ОСОБА_1 , постанови про накладення адміністративного стягнення від 10.03.2020 року та від 14.04.2020 року за вчинення домашнього насильства; звернення 21.03.2020 року в поліцію ОСОБА_1 з заявою про не допуск в будинок та вчинення домашнього насильства.

Враховуючи вказане, у суду не було підстав для встановлення безперервності відсутності відповідачки у спірному житлі (у місці її проживання, що зареєстроване у встановленому порядку) більше одного року без поважних причин та відповідно втрату нею права на користування житлом, а також визнання її такою, що втратила право на користування житлом.

Вказане відповідно свідчить про непропорційність такого заходу втручання у її житлові права.

Як вбачається із матеріалів справи належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів цього суду першої інстанції позивачкою представлено не було, а позиція відповідача взагалі заслухана з цього питання не була, що відповідно вплинуло на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Крім цього, із поданих відповідачкою витягів із реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що у відповідачки відсутнє зареєстроване право власності на будь-яке житлове приміщення (а.с.38).

Зважаючи на вказане слід вважати, що підстав у суду першої інстанції без заслуховування позиції відповідачки та належних доказів на підтвердження позовних вимог для задоволення позову та крайньої форми втручання у право відповідачки на житло, шляхом визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням не було, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати підставними та саму скаргу задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2020 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 червня 2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра