провадження 2/243/1577/2021
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

За участю

секретаря судового засідання Мірошниченко В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду №7 м. Слов`янська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, внаслідок невиконання грошового зобов`язання, -

В С Т А Н О В И В :

І. Стислий виклад позиції позивача.

У квітні 2021 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, внаслідок невиконання грошового зобов`язання, обґрунтувавши свої вимоги тим, що він перебуває на обліку у відповідача, як пенсіонер, якому призначено пенсію за вислугу років. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо відмови у здійсненні перерахунку призначеної з 04.01.2017 року пенсії за вислугу років на підставі довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення від 09.08.2018 №459, складену Головним управління Національної поліції в Донецькій області на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року по справі №805/2026/18-а, зміненого постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок призначеної ОСОБА_1 , пенсії на підставі довідки Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 09.08.2018 року №459; та здійснити виплату грошової суми, яка є різницею між фактично виплаченим розміром пенсійного забезпечення та розміром пенсійного забезпечення після його перерахунку. Згідно до Листа ГУ ПФУ в Донецькій області від 06.05.2019 року, позивачу повідомлено що сума заборгованості перед ним становить 18 362 грн. 63 коп., що є доплатою до пенсійних виплат за період з 04.01.2017 року по 14.03.2019 року, зазначена сума була виплачено згідно до постанови КМУ від 22.08.2018 року №649, зазначене рішення Донецького окружного адмінсуду від 27.12.2018 року не виконувалося до 17.03.2021 року. 17.03.2021 року на особистий рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 18 362 грн. 63 коп. В той же час за період з 15.03.2019 року, набрання рішення законної сили, позивачем вживались всі можливі заходи для його виконання, також й державним виконавцем приймались аналогічні заходи стосовно примусового виконання рішення суду. У зв`язу з чим, вважає, що відповідачем за період з 15.03.2019 року по 17.03.2021 року мала місце умисна протиправна бездіяльність з приводу невиплати заборгованості з пенсії на загальну суму 18362 грн. 63 коп. З огляду на ивкладене просить суду стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на свою користь інфляційні витрати, нараховані на суму заборгованості, у зв`язку з невиконанням ГУ ПФУ в Донецькій області рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року за період з 15.03.2019 року по 17.03.2021 року та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості в сумі 1103 грн. 27 коп.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за своєї відсутності вимоги просив задовольнити.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, надав відзив на адміністративний позов від 18.05.2021 року (а.с.24-25), відповідно до якого зазначає, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу не входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваним ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові, позивач в сврою чергу по відношенню до Головного управління не є кредитором. Такими чином вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по пенсії з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення є безпідставними, оскільки Закон №2050 не передбачає такої компенсації, а відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання в розумінні ст.. 625 ЦК України, тому такі норми до спірних правовідносин не повинні бути застосовані, а вимоги є безпідставними, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 27.04.2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. (а.с.17).

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом, встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо відмови у здійсненні перерахунку призначеної з 04.01.2017 року пенсії за вислугу років на підставі довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення від 09.08.2018 №459, складену Головним управління Національної поліції в Донецькій області на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року по справі №805/2026/18-а, зміненого постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок призначеної ОСОБА_1 , пенсії на підставі довідки Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 09.08.2018 року №459 та здійснити виплату грошової суми, яка є різницею між фактично виплаченим розміром пенсійного забезпечення та розміром пенсійного забезпечення після його перерахунку (а.с.7-9). Рішення набрало законної сили.

Згідно до Листа ГУ ПФУ в Донецькій області від 06.05.2019 року, позивачу повідомлено що сума заборгованості перед ним становить 18 362 грн. 63 коп., що є доплатою до пенсійних виплат за період з 04.01.2017 року по 14.03.2019 року (а.с.11).

Вищезазначена сума була виплачено ОСОБА_1 згідно до постанови КМУ від 22.08.2018 року №649, у березні 2021 року (а.с.12).

V. Оцінка та висновки Суду.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (частина перша, пункт 1 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зазначеній редакції)).

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 (провадження № 14-116цс19), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), від 05 травня 2020 року № 761/218908/16-ц (провадження № 14-5цс20), від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20).

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Стосовно терміну «публічно-владні управлінські функції», то зміст поняття полягає в наявності у суб`єкта суспільно необхідних для невизначеного або певного кола осіб повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

Відтак до справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.

Аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28 -30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24; 25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8 -4.10), від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18;19), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункти 16;17), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21)).

Тому помилковим є застосування статті 19 КАС України у редакції, чинній на час подання позову до суду, та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи.

Визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо.

До такого висновку, аналізуючи процесуальне законодавство, яке діяло на час відкриття справи, дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 761/21/898/16-ц (провадження № 14-5цс20).

Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним (стаття 124 Конституції України, норми процесуального законодавства).

Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.

Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем .

Отже, можна дійти висновку, що спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Цей висновок є також актуальним для розмежування юрисдикції спорів при застосуванні процесуальних кодексів, які набули чинності з 15 грудня 2017 року.

Разом з тим підстав для відходу від позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, не вбачається.

Аналізуючи норми матеріального права щодо юрисдикції спору в цій справі, Велика Палата Верховного Суду виходила з його юрисдикції цього спору, визначеної положеннями статті 17 КАС України в редакції, яка діяла на момент пред`явлення позову в лютому 2015 року.

За положеннями статті 17 КАС України, у редакції чинній на той час, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Зазначені вище положення було змінено з 15 грудня 2017 року. За змістом положень статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відтак з 15 грудня 2017 року юрисдикція спорів за участю суб`єкта владних повноважень визначається також з урахуванням того чи віднесено такий спір законом до розгляду судів іншої юрисдикції.

Отже, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15ц ухвалена з урахуванням іншого процесуального закону, який був чинний на час відкриття провадження у справі.

Водночас немає підстав вважати, що постанови, які наведені в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, містять суперечливі висновки щодо юрисдикції спорів про застосування статті 625 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц, (провадження № 14-263цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила позицію, що заявлені у липні 2015 року позовні вимоги про стягнення банківського вкладу (депозиту), коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання (суми депозиту) та процентів за користування коштами (рішення судів постановлені у листопаді 2015 року та лютому 2016 року) стосуються не виплати гарантованої державою суми відшкодування за вкладом, а стягнення з банку коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором банківського вкладу, а тому спір має приватноправовий характер і залежно від суб`єктного складу повинен розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), ухваленій за позовом про відшкодування моральної шкоди, стягнення пені, інфляційних втрат і трьох процентів річних, висловила правову позицію про те, що спір у цій справі (позов заявлено у листопаді 2015 року, судові рішення ухвалено у березні 2016 року та березні 2017 року) не можна вважати публічно-правовим, оскільки він виник внаслідок несвоєчасної сплати відповідачем стягнутих на підставі рішення суду грошових коштів на відшкодування моральної шкоди. А тому такі спори розглядаються відповідно до суб`єктного складу учасників у порядку цивільного або господарського судочинства.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію щодо юрисдикції спору про стягнення сум відповідно до статті 625 ЦК України за невиконання зобов`язання відшкодувати шкоду, стягнуту вироком суду і погодилась із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням, підтвердженим вироком суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 (провадження № 14-116цс19) висловлена правова позиція про те, що спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в сумі, що не перевищує 200 000 грн, є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, можна зробити висновок, що зазначені постанови ухвалені за інших встановлених судами фактичних обставин, з огляду на різну правову природу правовідносин сторін та за різних редакцій процесуальних законів і в цілому не суперечать загальній правовій позиції про те, що з 15 грудня 2017 року юрисдикція спору щодо стягнення грошових сум на підставістатті 625 ЦК України визначається за правовою природою правовідносин, які виникли між сторонами.

Щодо юрисдикції спорів про нарахування інфляційних втрат, застосування положень статті 625 ЦК України та Закону України № 2050-III.

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України, визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України, передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Законом № 2050-III також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту проросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору.

Відтак ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України та Законом України № 2050-III зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

У зв`язку з вищевикладеним, зазначений спір за позитивними вимогами про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, що заявлені з підстав положень статті 625 ЦК України і Закону № 2050-III та з причин затримання органом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплати різниці пенсійного забезпечення після перерахунку, також належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки вони стосуються виплати частини доходів у вигляді страхових виплат (адміністративні правовідносини), які цьому органу було зобов`язано призначити за рішенням адміністративного суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.02.2021 року у справі №520/17342 провадження №14-158цс20.

У відповідність до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий суд, тобто на публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні «Сокуренко і Стригун проти України», «Занд проти Австрії» фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ".

Тобто, порушення правил юрисдикції є порушенням права особи на справедливий суд.

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що провадження за даною заявою необхідно закрити, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі закриття провадження у справі судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до п.13 ч.1 ст. 5 Закону України Про судовий збір то на підставі частин 6 та 7 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне компенсувати витрати по сплаті судового збору за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.255 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, внаслідок невиконання грошового зобов`язання закрити, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення, або в порядку п. 15.5 Перехідних Положень ЦПК України. Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їй пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст ухвали складений 08.06.2021 року.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко