Номер провадження 22-ц/804/1095/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Канурної О.Д., Папоян В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Сильченко О.В.,

представника відповідача адвоката Овчаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 243/14424/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту шлюбних відносин, розподіл сумісного майна подружжя, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року (суддя першої інстанції Сидоренко І.О.),-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту шлюбних відносин, розподіл сумісного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в 2013 році у них з відповідачем склались близькі стосунки і вони почали спільно проживати однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . Між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, вони мали спільний бюджет та вели спільне господарство. У 2015 році вирішили придбати житло для спільного проживання, у зв`язку з чим почали пошук відповідної нерухомості через оголошення та агентства нерухомості. На початку 2016 року знайшли будинок, який відповідав їх вимогам та бюджету. У квітні 2016 року вона разом з відповідачем та своїми дітьми, зі згоди власника будинку до оформлення угоди переїхала на постійне проживання до зазначеного будинку. Вони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, разом здійснювали ремонт будинку, обробляли земельну ділянку, сплачували комунальні послуги, святкували дні народження та інші свята тощо.

Узгодивши орієнтовну дату укладення договору купівлі-продажу відповідач видав на її ім`я нотаріально посвідчену довіреність на право придбання в його інтересах вищезазначеного житлового будинку. 06 липня 2017 року позивачем в інтересах відповідача придбано житловий будинок АДРЕСА_2 та земельна ділянка за вказаною адресою. Право власності було зареєстроване за відповідачем. Після укладення договору купівлі-продажу, відповідач зареєстрував місце проживання її та своїх дітей у зазначеному будинку. ОСОБА_2 не мав можливості на той час зареєструвати своє місце проживання у будинку, оскільки його паспорт громадянина України був зіпсований.

На початку 2019 року їх з відповідачем відносини почали псуватись, між ними виникали непорозуміння та сварки. У квітні 2019 року після постійних сварок та скандалів, вони припинили шлюбні відносини та проти її волі відповідач виселив її з будинку та змінив замки у ньому. З приводу неправомірних дій відповідача вона зверталась до Слов`янського ВП ГУНП у Донецькій області. Вважає, що відповідач чинить їй перепони у користуванні спірним будинком, заперечуючи її право власності на 1/2 частку будинку та земельної ділянки.

Після уточнення позовних вимог, просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з березня 2013 року по квітень 2019 року, а також визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 та земельну ділянку кадастровий номер № :016014:1975, розташовану за вказаною адресою, здійснивши поділ наведеного нерухомого майна, визнавши за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку та 1/2 частку земельної ділянки.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту шлюбних відносин, розподіл сумісного майна подружжя.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що посилаючись на недоведеність позивачем факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків притаманних подружжю, суд першої інстанції не врахував, що у судовому засіданні 09 липня 2020 року відповідач фактично визнав позовні вимоги. З його пояснень прямо вбачається, що між сторонами склалися стосунки притаманні саме подружжю, а суть заперечень та невизнання позову зводиться до того, що позивач та відповідач лише «дружили». Скаржник наголошує, що не є притаманними дружнім відносинам регулярні інтимні стосунки, дарування каблучок, пропозиції укласти шлюб, сон в одному ліжку, мешкання під одним дахом понад шість років за двома різними адресами. У сукупності із іншими обставинами, встановленими судом першої інстанції, суд мав би дійти висновку про наявність у сторін спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків притаманних подружжю, ведення спільного господарства. Пояснення допитаних у судовому засіданні свідків конкретизували та розширили зміст пояснень позивача та відповідача.

Посилаючись на висновки щодо застосування норм права у відповідних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, наголошує, що періодична тимчасова відсутність відповідача за місцем постійного проживання у зв`язку із виїздом на заробітки та виконанням трудових обов`язків не може свідчити про те, що сторони не перебували у фактичних сімейних відносинах або припинили такі відносини, оскільки це вказує лише на особливості професійної діяльності.

Відповідачем ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Овчаренко О.О., на апеляційну скаргу позивача надано письмовий відзив, в якому, посилаючись на обґрунтованість, законність рішення суду першої інстанції, та на безпідставність вимог позивача, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 16 червня 2021 року відповідач ОСОБА_2 отримав 25 травня 2021 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про отримання поштового відправлення (а.с. 250).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_2 , явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Про причини неявки у судове засідання 16 червня 2021 року відповідач по справі не повідомив і відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися у судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 та її представник адвоката Сильченко О.В. наполягали на доводах апеляційної скарги, звертали увагу суду на ту обставину, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 фактично визнавав факт сумісного проживання з позивачкою, що підтверджується доказами по справі.

Представник відповідача адвокат Овчаренко О.О. у судовому засіданні апеляційного суду проти апеляційної скарги заперечував та зазначав, що його довіритель ОСОБА_2 перебував з позивачкою у дружніх стосунках, що підтверджує та обставина, що він дозволив їй зареєструватися і проживати у його будинки, в той час як сам на тривалий час виїжджав на роботу вахтовим методом до РФ. Заперечуючи проти доводів представника позивача щодо того, що суд першої інстанції не дав оцінку поясненням ОСОБА_2 , якими той фактично визнавав факт сумісного проживання сторін однією сім`єю, адвокат Овчаренко О.О. зазначив, що позивачка сама не зразу визначила строк, впродовж якого просила визнати проживання однією сім`єю з відповідачем. За первинно поданою позовною заявою це був строк з квітня 2016 року по квітень 2019 року, а за уточненими вимогами це вже був інший період - з березня 2013 року по квітень 2019 року. На ствердження представника відповідача допитані по справі свідки факту спільного сумісного проживання сторін по справі не підтверджували, але засвідчували, що періодично бачили їх разом.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників розгляду справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено факт ведення нею та ОСОБА_2 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не наведено обставин, які б свідчили про наявність у сторін будь-яких із ознак право та взаємовідносин притаманних подружжю, а так само наведене не встановлюється з показань свідків, оскільки вони є загальними та не конкретизують категорії відносин, що склалися між сторонами. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд погоджується з такими висновками суду.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 06 липня 2017 року приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Паращук О.А., відповідачу ОСОБА_2 належить житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами до нього під номером АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,1000, кадастровий номер :01:014:1975. Продаж наведеного будинку вчинявся одночасно з продажем земельної ділянки, на якій він розташований, з укладенням окремого Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого того ж дня (а.с. 48-49, 50-51 т. 1).

Вищевказане також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 188772352 від 14 листопада 2019 року (а.с. 7-8).

Вищезазначені договори укладено ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 , яка діяла від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Паращук О.А. 29 березня 2017 року (а.с. 52, т. 1).

В будинку за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: позивач ОСОБА_1 та її діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується Довідкою про склад сім`ї, виданої Слов`янською міською радою Донецької області (а.с. 5, т. 1).

Відповідно Акту комітету мікрорайону «Черевківка» м. Слов`янська № 376 від 24 вересня 2019 року, ОСОБА_1 прописана за адресою: АДРЕСА_2 , з квітня 2016 року по квітень 2019 року разом зі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , проживали однією родиною та вели разом спільне господарство (а.с. 6, т. 1).

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала, що у квітні 2019 року відповідач виселив її з дітьми із вказаного будинку, змінив замки на вхідних дверях у зв`язку з тим, що відносини між ними зіпсувалися, чим чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням. При цьому вона посилалася на те, що з моменту знайомства та переїзду відповідача за місцем її мешкання вони стали спільно проживати однією сім`єю про що вона просила встановити факт судовим рішенням та наголошувала, що набула частку у спільній сумісній власності подружжя, зокрема на спірні житловий будинок та земельну ділянку.

За правилами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з положенням частини 1, 2 ст. 21 Сімейного Кодексу шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України ).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, проаналізував укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки та врахував наявність в цих Договорах застережень що до того, що на момент їх укладення Покупець в шлюбі та фактичних сімейних стосунках не перебуває, а купівля об`єктів нерухомості відбувається за кошти, які не є об`єктом права спільної сумісної власності (а.с. 48 -51). У сукупності з іншими обставинами встановленими у судовому засіданні, зокрема періодів тривалого перебування відповідача у Російській Федерації, не надання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу на час придбання спірного нерухомого майна, суд зробив вірний висновок про відсутність підтвердження факту ведення спільного господарства сторонами, наявності у них спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

Разом з тим, як було встановлено судом, на підтвердження факту проживання однією сім`єю, позивачем надано Акт, виданий комітетом мікрорайону «Черевківка» від 24 вересня 2019 року, за яким, згідно свідчень сусідів ОСОБА_1 проживала однією родиною та вела спільне господарство з ОСОБА_2 з квітня 2016 року по квітень 2019 року у будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6).

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що пояснення допитаних у судовому засіданні свідків не спростували, а конкретизували й розширили зміст пояснень як позивача так і відповідача.

Даючи оцінку вказаному, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який не взяв показання свідків до уваги як доказ що сторони проживали однією сім`єю на час придбання спірного будинку, наявності шлюбних відносин ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , оскільки їх пояснення носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін, тому не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю.

Сам по собі факт перебування з позивачем у близьких стосунках чоловіка та жінки не заперечував й сам відповідач. Водночас тільки цей факт не може свідчити, що сторони проживали в зазначений період (з 2013 року до квітня 2019) однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин, що мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження своїх позовних вимог, а тому до висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд дійшов з правильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія судів зазначає, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб сторони надали пояснення та докази щодо обставин, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивач ОСОБА_1 беззаперечно мала можливість ознайомитися із матеріалами справи і надати докази щодо обставин яким вона обґрунтовувала свої вимоги, та саме позивач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням нею процесуальних дій.

В матеріалах справи відсутні докази, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

На думку колегії суддів судове рішення, що переглядається в апеляційному порядку, є достатньо мотивованим, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 16 червня 2021 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.Д. Канурна

В.В. Папоян