Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3549/20 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 69 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Галацевич О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №278/3549/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2021 року, яке ухвалено суддею Грубіяном Є.О. в м. Житомирі

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, укладеного між сторонами та зареєстрований 10 жовтня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №2327. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у сторін відсутні спільні інтереси та взаєморозуміння, наявні різні погляди на життя, вони втратили почуття поваги та любові один до одного, шлюбні відносини між ними припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, зареєстрований 10 жовтня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №2327, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати за розгляд справи в сумі 840, 80 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови залишити доньку проживати з матір`ю, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити, доповнивши резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «Доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати з її матір`ю ОСОБА_2 ». Також просила змінити рішення суду в частині розподілу судових витрат, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420,40 грн та повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 420,40 грн. судового збору.

Зазначає, що ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків буде проживати неповнолітня дитина, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. І лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Вказує, що між нею та відповідачем спору щодо місця проживання дитини немає і матеріали справи не містять доказів такого. З огляду на викладене вважає, що суд міг і повинен був вирішити питання про залишення дитини на проживання з матір`ю одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Крім того, суд першої інстанції в порушення вимог ч.1 ст. 142 ЦПК України безпідставно стягнув з відповідача всю суму судового збору сплаченого позивачем при подачі позову, не врахувавши визнання відповідачем позову про розірвання шлюбу в повному обсязі.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 жовтня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис №2327, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 09.12.2020 року (а.с.3).

Під час перебування сторін у шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.7).

У поданому відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу визнала в повному обсязі. При цьому також просила малолітню доньку сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати з матір`ю ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції, з урахуванням визнання відповідачем позову про розірвання шлюбу, виходив з того, що оскільки сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально і його збереження суперечить інтересам позивача, то шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід розірвати. При цьому суд зазначив, що підстав для вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини не має через відсутність заявленої позивачем вимоги про це та спору між сторонами з цього приводу. З урахуванням положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням вимог в повному обсязі, стягнув з відповідача на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною другою статті 104 та частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з чинним законодавством, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (яка не досягла 14 років), спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення в судовому порядку питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Як зазначено в правовому висновку Верховного Суду в постанові від 15.01.2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Матеріали справи дійсно не містять доказів про наявність такого спору між сторонами.

Разом з тим зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 слідує, що останній вимог про визначення місця проживання дитини не заявляв. В свою чергу відповідач ОСОБА_2 також не зверталася до суду із зустрічними вимогами про залишення малолітньої донки на подальше проживання з матір`ю.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності.

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України (2004 року) та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК України (2004 року) вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Таким чином, з урахуванням принципу диспозитивності суд може вийти за межі позовних вимог лише у передбачених законом випадках.

Отже встановивши під час розгляду справи, що жодна із сторін не зверталась до суду із вимогами про залишення дитини проживати з однім із батьків, суд першої інстанції, з урахуванням положень ст. 13 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для вирішення даного питання, зазначивши відповідні мотиви, що спростовує доводи апеляційної скарги.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення районного суду в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Згідно з ч.1ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічні положення містяться у ч.3ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Тобто, цивільним процесуальним законодавством України та Законом України «Про судовий збір» предбачено імперативний обовязок суду першої інстанції вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у випадку визнання відповідачем позову.

Однак, суд першої інстанції на наведені вище вимоги закону уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача всієї суми судового збору, понесеного позивачем при зверненні до суду.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0. від 30 грудня 2020 року (а.с.1).

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовні заяву визнала вимоги позивача ОСОБА_1 в повному обсязі, то йому підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, що становить 420,40 грн, відповідно до вимог ч.1 ст. 142 ЦПК України, ч.3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», а решта частина сплаченого судового збору в розмірі 420,40 грн. - піддягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 , відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України.

Згідно п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи про розірвання шлюбу (п.1 ч.4 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Андрійчук Людмила Іванівна задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2021 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 420,40 грн. сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 420,40 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді