КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року м. Київ

Справа 759/5375/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8876/2021

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі Міщенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року (у складі судді Твердохліба Ю.О., повний текст судового рішення складено 05.04.2021 року)

в справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якій просить встановити обмежувальний припис на строк шість місяців стосовно кривдника - громадянина ОСОБА_2 , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати у місці спільного проживання (перебування) ОСОБА_3 , неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також ОСОБА_6 ; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори, смс - та іншу переписку шляхом стільникового зв`язку з ОСОБА_3 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборони ОСОБА_2 перебувати в місцях роботи ОСОБА_3 , навчання та перебування синів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

Заява ОСОБА_3 мотивована тим, що з 2010 року вона проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилось двоє синів: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З грудня 2019 року між нею та ОСОБА_2 почалися сварки, з серпня 2020 року кривдник проживає окремо. На теперішній час з нею та синами проживає її мати ОСОБА_6 в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що постійно страждає від психологічного, економічного та фізичного насилля від ОСОБА_2 , яке відбувається на очах спільних малолітніх дітей, на вулиці, в під`їдзі будинку. ОСОБА_2 навідується на адресу їх проживання, забирає особисті речі заявниці, застосовує фізичну силу проти жінки у присутності неповнолітніх дітей, а також проти її матері. У зв`язку з діями чоловіка, страждають неповнолітні діти, які є свідками застосування проти матері фізичного та психологічного насилля. ОСОБА_2 також з`являється в місцях її роботи, тренувань та навчання дітей, систематично принижує, влаштовує сварки, бійки, погрожує їй вбивством та членам її родини особисто, по телефону, постійно змінюючи номери, а також через мережу інтернет. Вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів з заявами щодо вжиття заходів стосовно протиправних дій кривдника, а також до лікувальних закладів. Враховуючи те, що має місце домашнє насильство, неодноразові заяви до поліції не дали результату, існує реальна загроза життю та здоров`ю її та членів її родини, вона звернулася до суду з заявою щодо видачі обмежувального припису.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановленообмежувальний припис терміном на шість місяців стосовно громадянина ОСОБА_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання(перебування): АДРЕСА_1 , шляхом:

- заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборони ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори, смс - та іншу переписку шляхом стільникового зв`язку з ОСОБА_3 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- заборони ОСОБА_2 перебувати в місцях роботи ОСОБА_3 , навчання та перебування ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , переслідування їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

В задоволенні інших вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відповідно до поштової відмітки 06.05.2021 року подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволені заяви. Посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, яке на думку апелянта ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням судом фактичних обставин справи. Розгляд даної цивільної справи відбувся без участі довірителя скаржника, внаслідок неналежного його повідомлення про дату, час та місце розгляду, що повністю унеможливило подання ним своїх аргументів, заперечень, доказів, можливості допиту свідків та виклику своїх свідків тощо. Судом першої інстанції були досліджені, заслухані та узяті до уваги лише аргументи заявника.

В обґрунтування апеляційних вимог посилався на те, що ОСОБА_2 вже рік живе в іншій сім`ї де теж є діти. Де він нікого не б`є і не кривдить, як і ніколи не кривдив заявницю і їх спільних дітей. Він вже фактично не жив там і ще півроку платив їм за квартиру, послуги, купував їжу тощо. Натомість, заявниця постійно вимагала у нього значні кошти на різні речі, що не є необхідними. Заявниця ніколи не працювала і постійно була на утриманні скаржника. Коли це все скінчилось, і почалася «війна з її боку. Періодично вона писала і дзвонила жінці, з якою наразі проживає ОСОБА_2 , погрожувала їй і ображала її. Це все свідчить про надуманість і штучність обставин, вказаних Заявницею.

Також, Заявником подано до суду неякісні копії деяких документів, які неможливо дослідити належним чином і які по цій причині не можуть бути визнані належними, допустимими та достовірними доказами у справі відповідно до ст.ст.76-80 ЦПК України, про що свідчить судова практика.

Судом першої інстанції заяву було задоволено без достатніх підстав.

25 травня 2021 року відповідно до відмітки суду Гайдай О.М. в інтересах ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу. п. 2 ч. 5 ст 178 ЦПК України, передбачено, що до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи, однак відзив заявника таких відомостей не містить, а тому не може бути врахований судом.

В судовому засіданні скаржник та його представник просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відмовити.

25 травня 2021 року через канцелярію суду ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 подала клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи його тим, що представник у звязку із перебуванням на розгляді кримінальної справи, не має змоги прибути до суду у визначений час.

Заявниця до апеляційного суду не з`явилась, про розгляд справи повдіомлена.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою заявник проживає разом зі своїми синами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також матір`ю ОСОБА_6 .

Судом досліджено такі докази: ОСОБА_3 , в черговий раз ставши жертвою домашнього психологічного, економічного та фізичного насилля з боку ОСОБА_2 , зверталась з заявою-повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, що підтверджується талонами - повідомленнями єдиного обліку № 8360 від 09.02.2021 року, № 58546 від 21.08.2020 року (а.с.11, 16), довідки про проведення перевірки по спецлінії 102 (а.с.13-15), довідку травмпункту Святошинського району м. Києва №10296 від 21.08.2020 року (а.с.18), фототаблицю (а.с.19-21).

Всуді першої інстанції свідок ОСОБА_8 показала суду, що знає заявницю з 2016 року, їх діти відвідують одну спортивну секцію. Стосунки заявниці та її цивільного чоловіка останнім часом погані, ОСОБА_2 не проживає з родиною, не займається дітьми. Бачила, як ОСОБА_2 штовхає, б`є ОСОБА_3 , возила заявницю знімати побої та писати заяву у поліцію десь пів року тому. Заявниця приходила забирати дітей з тренувань з синцями на обличчі. Також проводжала заявницю додому, бо та боялась нападу під будинком кривдника. Одного разу викликали поліцію біля місця тренування дітей, заявниця ховалась від ОСОБА_2 в її машину, при цьому кривдник вів себе неадекватно, кидався на неї, намагався забрати телефон, виражався нецензурною лексикою, діти були налякані.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що знає заявницю та ОСОБА_2 як подружжя, їх діти займаються в одній спортивній секції. До певного моменту вони мали добрі, дружні відносини з ними. Погіршилися відносини зимою 2020 року, йому стало відомо, що ОСОБА_2 пішов з родини до іншої жінки. Влітку 2020 року були в тренувальному таборі, заявниця була сама зі своїми синами, крім того ОСОБА_2 привіз їй дитину від першого шлюбу і залишив, таким чином ОСОБА_3 займалася трьома дітьми. ОСОБА_2 дітьми не займається. Останній раз бачив ОСОБА_2 у листопаді 2020 року на дні народженні молодшого сина ОСОБА_4 , при цьому він коли приїхав не привітав дитину, кричав на матір заявниці, ображав словесно, намагався хватати за руки, діти дуже злякалися. Він відвіз заявницю з дітьми додому, ОСОБА_2 їх переслідував, коли під`їхали до будинку і побачили автомобіль кривдника, бачив, що діти налякані його появою. Таким чином, поява ОСОБА_2 викликає у родини негативні емоції, страх, дійсно він вчиняє по відношенню до заявниці та її дітей домашнє насильство і є ризик небезпеки з боку кривдника до них.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису, суд вважав встановленим, що наведені заявницею фактичні та правові підстави в сукупності з доданими до заяви доказами дозволяють суду дійти висновку про обґрунтованість вимог заявниці, про необхідність вжиття відповідних заходів реагування, визначених законом. Також судом проведено оцінку ризиків (вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення) у поведінці кривдника ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 та неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як осіб, постраждалих від домашнього насильства в сім`ї.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до частини другої та третьої статті 3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; наречені; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); дід (баба) та онук (онука); прадід (прабаба) та правнук (правнучка); вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України (частина восьма статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: 1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"; 2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків"; 3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків"; 4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків".

Пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Окрім цього, оцінюючи загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, потрібно ретельно оцінювати низки факторів.

Зокрема, у цій конкретні ситуації суд повинен виходити з «найкращих інтересів дитини».

Найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.

Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими.

З огляджу на те, що матеріалами справи та показами допитаних свідків, повністю підтверджений факт фізичного та психологічного насильства, що вчиняється відносно матері дітей з боку відповідача в їх присутності , а також стан дітей, описаний свідками , щодо того, що діти бояться батька, коли він вчиняє сварки та лається з матір`ю в їх присутності, колегія суддів дійшла висновку, що обмеження спілкування відповідача з заявницею та дітьми на 6 місяців відповідатиме найкращим інтересам дітей.

Доводи відповідача про те, що суд не повідомив його про розгляд справи є безпідставні, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суд здійснював повідомлення за зареєстрованим місцем проживання відповідача, що відповідає вимогам ЦПК України. Посилання на те, що відповідач проживає з іншою жінкою та коректно поводиться з нею та її дітьми не спростовують тих фактів. які повідомили суду свідки, щодо вчинення психологічного насильства відносно заявниці та її дітей.

Відповідно до ч.1 ст. 350-5 Закону, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 судом, також, було повідомлено на сайті суду, окрім того дана категорія справ згідно законодавства розглядається судом не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Тому колегія суддів, вважає, що доводи апелянта, щодо порушення судом норм процесуального права є безпідставними.

Обмеження в доступі до орендованої квартири в якій проживає заявниця з дітьми не буде порушувати законних прав відповідача, оскільки останній повідомив суду, що вже більше року за цією адресою не проживає, а проживає з іншою жінкою.

Доводи відповідач та його представника з приводу того, що свідки надавали суду першої інстанції неправдиві свідчення, колегія суддів не приймає з огляду на те, що вони є належно не обґрунтованими та недоведеними. Ні у суду першої інстанції ні у апеляційного суду немає підстав не довіряти, допитаним свідкам, які попереджені про кримінальну відповідальність з огляду нате, що вони не є близькими родичами заявниці, а є сторонніми людьми - це тренер та батьки інших дітей, з якими відвідують секції діти сторін, тобто це сторонні люди, які свідчили про факти очевидцями яких вони були.

Доводи відповідача про те, що в суді не були допитані свідки з його боку на законність рішення не впливають з огляду на те, що в судовому засідання заявляючи клопотання про допит свідків, відповідач та його представник визнали, що такі свідки не були очевидцями тих подій, щодо яких свідчили свідки в суді першої інстанції, відповідно вони не могли спростувати правдивість тих фактів з яких виходив суд, вчиняючи обмежувальний припис.

Суд вважає, що вчинене обмеження на 6 місяців надасть можливість відповідачу зрозуміти, що в присутності дітей він має поважно ставитись до їх матері, не вчиняти жодних образ та не застосовувати будь-яку навіть не значну фізичну силу у виді поштовхів, чи хапання за руки. Така поведінка в присутності дітей є недопустимою, оскільки значною мірою впливає на їх психіку та формування як особистостей.

Суд також враховує, що обмеження на 6 місяців дасть можливість сторонам , які перебувають у фазі активного конфлікту заспокоїтись, змінити своє ставлення один до одного та в цивілізований спосіб домовитись про участь батька через 6 місяців, (а після даного апеляційного розгляду через чотири місяці) у вихованні синів.

Твердження апелянта про відсутність з його боку насильства по відношенню до заявника та їх малолітніх дітей, колегія суддів не приймає, з наступних підстав.

Частиною 3 ст. 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Виходячи зі змісту наведених приписів Закону, суд першої інстанції під час розгляду заяви надав відповідну оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішив питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків.

Судом першої інстанції на підставі показів свідків встановлено факти вчинення як психологічного так і фізичного насильства, що , окрім іншого також підтверджується численними заяви до право охоронних органів з боку заявниці, що надавало в сукупності суду підстави для висновку, що такі факти можуть повторюватись.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно виходив з того, що з метою дотримання балансу між запобіганням ризикам повторного вчинення насильства відносно ОСОБА_3 , неповнолітніх дітей та дотриманням конституційних прав заінтересованої особи, дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованих ризиків вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про видачу обмежувального припису, при цьому враховуючи інтереси дітей.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б привезли до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду з підстав визначених ч.2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 травня 2021 року.

Головуючий: О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик