Справа № 168/864/20
Провадження № 2/168/34/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Хаврони О.Й.,

з участю: секретаря Островерхої Т.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в смт.Стара Вижівка в залі суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся із позовом, у якому зазначає, що він є власником 3/4 житлової квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Відповідачка є власником 1/4 цієї квартири. Відповідачка тривалий час не бере участі в витратах на утримання квартири, не здійснює поточного ремонту, не цікавиться впродовж восьми років цим майном. Позивач вважає, що такими діями порушуються його права як співвласника квартири. Вважає, що частка відповідачки є незначною в порівнянні з його часткою і виходячи з характерних властивостей квартири відсутня технічна можливість виділення частки в окремий об`єкт. Тому, єдиною можливістю усунення його порушеного права є позбавлення відповідачки права власності на це майна. Припинення права власності відповідачки не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки відповідачка у цій квартирі не проживає, більше восьми років перебуває за межами України, де забезпечена житловою площею.

Тому просить припинити право власності позивачки на 1/4 частку квартири, визнати за ним право власності на 1/4 квартири та присудити відповідачці грошову компенсацію за належну їй частку в розмірі 29 502 грн.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з наведених в ньому підстав, надав пояснення про те, що відповідачка понад 8 років ухиляється від виконання обов`язків співвласника щодо утримання квартири, не проявляє інтересу до вказаної квартири, знаходиться весь цей час за межами України, жодного разу не зв`язалась з позивачем, тому задоволення вказаного позову буде єдиним способом захисту права позивача. Також вона не з`явилась в судове засідання, не подала відзив на позов. А позивач надав суду усі необхідні докази, а саме: висновок експертизи про неможливість поділу квартири, вніс кошти на відповідний депозитний рахунок.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи в контексті положень ч.11 ст.128 ЦПК України належним чином була повідомлена, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала, у зв`язку із чим, враховуючи згоду позивача, суд проводить заочний розгляд справи (в порядку, встановленому ст.280 ЦПК).

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в позові слід відмовити з таких підстав.

Так, ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України)

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач є власником ѕ частки квартири АДРЕСА_2 . Право власності набув в порядку спадкування відповідно до рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 09.01.2019 р., ухваленого в заочному порядку. Право власності позивача зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з цим же рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 09.01.2019 р. та свідоцтвом про право власності на житло від 29.12.1993 р., примірник якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи №1632 КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», та оригінал якого також представив представник позивача у судове засідання, відповідачці належить 1/4 частка вказаної квартири.

Належна сторонам квартира знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Площа квартири становить 51,9 кв. м., квартира складається з трьох кімнат, кухні, коридору, кладової, двох балконів, вбиральні.

Згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності вартість квартири становить 111008 грн., а вартість 1/4 частки квартири становить 29502 грн.

Згідно з відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області ОСОБА_3 з 26.09.2000 р., знята із реєстрації за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 42).

За відомостями Реєстру Луцької міської територіальної громади інформація про зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 відсутня. (а.с. 44).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.4 та ч.5 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Аналогічна за змістом норма міститься в ст. 321 ЦК України.

Поняття права спільної часткової власності визначено ст. 356 ЦК України, відповідно до ч.1 якої власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Ч.1 ст.365 ЦК передбачено підстави, за наявності яких, суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, а саме: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених ч.1 ст. 365 ЦК підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Обґрунтовуючи позов, позивач як підстави для припинення права відповідачки на частку у праві спільної часткової власності на квартиру вказує, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим.

У зв`язку з пред`явленням позову про припинення права власності, позивач виконав умову щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду компенсації вартості частки у квартирі, що належить відповідачу, перерахувавши 29502 грн. на депозитний рахунок суду.

Суд погоджується з доводами позивача про неможливість розподілу квартири в натурі виділу між співвласниками, оскільки цей факт підтверджується відповідним висновком будівельно-технічної експертизи.

Водночас, не можна погодитись з доводами позивача про неможливість встановлення між співвласниками порядку спільного користування цією квартирою.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

З матеріалів справи та інвентаризаційної справи КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» встановлено, що спірна квартира є трикімнатною. З даних технічного паспорта на квартиру встановлено, що у відповідності до часток співвласників 1/4 частині квартири відповідає 13 кв.м., а 3/4 частці відповідає 38,9 кв. м. Тобто частка відповідачки в квартирі, яка становить 13 кв.м., відповідає приблизно площі однієї з кімнат квартири. Таким чином, суду не доведено факту неможливості спільно володіти та користуватися спірним житлом її співвласниками. З цих же міркувань не можна погодитись із доводами позивача про те, що частка позивачки в квартирі є незначною.

Крім того, вартість частки позивачки визначена в розмірі 29502 грн., що також викликає сумнів у спроможності відповідачки за вказані кошти придбати інше житло, та сумнів в тому, що цим не буде завдано істотної шкоди інтересам відповідачки.

Також, суду не надано доказів наявності в відповідачки іншого житла, крім 1/4 частки у спірній квартирі, тому суд позбавлений можливості встановити чи має відповідач інше житло, крім спірної квартири.

Суд враховує і те, що позивач також не проживає в спірній квартирі, про що зазначив в позовній заяві і підтвердив у судовому засіданні представник позивача.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тому, з урахуванням встановлених обставин, беручи до уваги інтереси обох сторін щодо володіння та користування належними їм частками житлового приміщення, суд приходить до висновку про позивач не довів підстав, передбачених ст. 365 ЦК України для припинення права відповідачки на частку у спільному майні, а також не довів, що таке втручання у її право власності на майно за встановлених обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи позивача про те, що відповідач не бере участі в витратах на утримання квартири, а також те, що відповідачка не проживає за вказаною адресою понад вісім років, а проживає за межами України, висновків судів не спростовують, оскільки сама по собі наявність однієї з обставин, передбачених ст. 365 ЦК, за умови встановлення, що припинення права власності відповідача на частку у спільному майні може завдати істотної шкоди її інтересам як співвласника та членам його сім`ї, не може бути підставою для задоволення позову.

Таким чином, позовна вимога про припинення права відповідачки на частку у спільному майні задоволенню не підлягає, як і вимога про присудження компенсації на належну їй частку.

Оскільки у задоволенні вимоги позивача про припинення права відповідачки на частку у спільному майні відмовлено, то не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності позивача на цю частку.

Судові витрати покласти на позивача, а внесені на депозитний рахунок кошти в порядку ст.365 ЦК України підлягають поверненню позивачу.

На підставі ст.ст. 319, 321, 356, 358, 365 ЦК України та керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263, 264, 265, 268, 280, 282, 289, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності відмовити.

Повернути ОСОБА_2 , внесені ним кошти в сумі 29502 грн. на депозитний рахунок відповідно до квитанції № ПН 119479 від 11.02.2021 р. АТ АКБ «Львів», за такими реквізитами: код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26276277, банк отримувача ДКСУ, м.Київ, рахунок отримувача UA0002504.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення рішення може бути оскаржене відповідачем до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Апеляційна скарга подається через Старовижівський районний суд Волинської області до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається через Старовижівський районний суд Волинської області до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 26.05.2021 р.

Суддя О. Й. Хаврона