Провадження № 22-ц/812/778/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 травня 2021 року м. Миколаїв

справа № 487/5285/15-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Самчишиної Н.В.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 08 лютого 2021 року під головуванням судді Карташевої Т.А., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складене 17 лютого 2021 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом, який в подальшому уточнив, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 10 квітня 2012 року надав відповідачу в борг 24000 грн на строк до 05 червня 2012 року та 3000 доларів США до 01 березня 2012 року, про що останній власноруч написав розписку.

26 червня 2012 року ОСОБА_1 повернув частину отриманих коштів у розмірі 20000 грн та 12 липня 2012 року повернув ще 2000 грн.

Посилаючись на те, що взяті на себе зобов`язання з повернення боргу ОСОБА_1 виконав не в повному обсязі, ОСОБА_2 , уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на свою користь 5368 доларів США, що станом на 06 лютого 2017 року еквівалентно 144936 грн, з яких: 3000 доларів США - сума позики, 2014 доларів США - проценти, визначені на рівні облікової ставки НБУ, за період з 11 квітня 2012 року по 06 лютого 2017 року, 354 долари США - три проценти річних, а також - 5380 грн, з яких 4037 грн - заборгованість за неповернутою позикою в сумі 2000 грн з урахуванням індексу інфляції за період з 11 квітня 2012 року по 06 лютого 2017 року, 1343 грн - проценти, визначені на рівні облікової ставки НБУ.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2000 грн боргу за договором позики, 2017,23 грн - інфляційних втрат, а всього 4017,23 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування грошовими коштами в період з 11 квітня 2012 року по 06 лютого 2017 року в сумі 1343 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 3000 доларів США, процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ, та трьох процентів річних від вказаної суми скасовано, справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

За висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у цій справі, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про недоведеність позивачем факту отримання ОСОБА_1 3000 доларів США, не встановивши справжню правову природу укладеного договору та не надавши належної оцінки спірній розписці, в якій вказано про обов`язок відповідача повернути 3000 $ дол., тобто зазначений топографічний символ долара США.

При цьому відсутність дати передання грошових коштів не може слугувати підставою для висновку про не укладення договору позики, оскільки у будь-якому разі факт передачі коштів у борг має передувати складанню розписки. Вказаний висновок судів не випливає ні зі змісту розписки позичальника, ні з аналізу норм статей 1046, 1047 ЦК України, які визначають договір позики як реальний договір, укладений в момент передачі грошей, що підтверджується письмовою розпискою позичальника.

Під час нового судового розгляду позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, остаточно просив стягнути з відповідача на його користь 3000 доларів США.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2021 року позов задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 3000 доларів США. Також суд розподілив судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки змістом розписки підтверджується як факт отримання відповідачем коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти, суд вважає, що між сторонами виникли відносини позики. Відповідач у зазначений у розписці строк отриману суму позики не повернув.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що будь-яких грошових коштів апелянт у відповідача особисто або за дорученням у борг не брав, розписок про це позивачу не писав. Позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання апелянтом грошових коштів саме 3000 доларів США. А посилання позивача на текст розписки щодо зобов`язання повернути 3000 доларів не відповідає дійсності, оскільки це фактично посилання на інший договір, обставини укладення, зміст та умови позивачем не зазначені, так як такий договір відсутній, а судом першої інстанції під час розгляду справи не встановлено. Надана позивачем на підтвердження своїх позовних вимог розписка в частині стягнення боргу за договором позики в розмірі 3000 доларів США не відповідає вимогам частини 2 статті 1047 ЦК України, так як не посвідчує передання саме таких грошових сум в таких грошових одиницях позикодавцем позичальнику, адже таких коштів відповідач у позивача в борг не брав і тому таку розписку не міг писати і не писав, така розписка у позивача відсутня. Крім того, суд першої інстанції не роз`яснив позивачу право на подачу відповідного клопотання з метою призначення та проведення семантико-текстуальної експертизи записки ОСОБА_1 від 10 квітня 2012 року.

На вказану апеляційну скаргу від позивача надійшов відзив, в якому позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановлене з додержанням матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою. Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином дослідив надану розписку, за змістом якої підтверджується як факт отримання відповідачем коштів, так і зобов`язання повернути ці кошти, та обґрунтовано виходив з того, що між сторонами виникли відносини позики.

Також від апелянта надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому апелянт вважає відзив позивача безпідставним та необґрунтованим.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена, з таких підстав.

Так, судом встановлено, що згідно з розпискою від 10 квітня 2012 року, ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 24000 грн на строк до 05 червня 2012 року, а 3 000 $ дол., які брав раніше, - зобов`язався повернути до 01 березня 2013 року.

Зазначена розписка написана та підписана особисто ОСОБА_1 , що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 11 листопада 2016 року № 341/529, складеним експертом Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Відповідно до розписки позивача, останній отримав від ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу 26 червня та 12 липня 2012 року 20000 грн та 2000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вже було стягнуто 2000 грн за вказаним договором позики.

Однак суму боргу в розмірі 3000 доларів США відповідач у встановлений у розписці строк позивачу не повернув.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною 3 статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частина четверта статті 545 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13, Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2020 року у справі № 552/6989/16-ц.

За такого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що змістом спірної розписки підтверджується як факт отримання відповідачем коштів за договором позики, зокрема, в сумі 3000 доларів США, так і зобов`язання повернути ці кошти, що між сторонами виникли відносини саме позики. Оскільки відповідач не повернув отриману суму позики у встановлений у розписці строк, то суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь відповідача кошти у сумі 3000 доларів США.

Стягнення грошових коштів саме у іноземній валюті відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Так, відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором.

Доводи апелянта про те, що не відповідають дійсності посилання позивача на текст розписки від 10 квітня 2012 року в частині передачі коштів у розмірі 3000 доларів, оскільки це фактично посилання на інший договір, обставини укладення, зміст та умови позивачем не зазначені, так як такий договір відсутній, є необґрунтованими.

Як зазначалося вище, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Наявна в матеріалах справи розписка підтверджує факт укладення між сторонами саме договору позики та отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, які позичальник не виконав.

Відсутність дати передання грошових коштів не може слугувати підставою для висновку про не укладення договору позики, оскільки у будь-якому разі факт передачі коштів у борг має передувати складанню розписки.

ОСОБА_1 не надав підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із іншого договору, а не із договору позики саме 3000 доларів США. Вказана розписка містить відомості, що відповідач вже отримав кошти, із зобов`язанням їх повернення у певний строк. Підтверджень того, що розписка була написана під тиском позивача, відповідач не надав.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що спірна розписка не містить жодних слів та символів, які б означали саме «долар США», а слово «дол.» не обов`язково має означати грошову одиницю долар, з огляду на те, що в розписці від 10 квітня 2012 року вказано про обов`язок відповідача повернути «3000 $ дол.», тобто зазначений топографічний символ долара США.

Твердження відповідача про те, що будь-яких коштів у позивача він особисто або за дорученням у борг не брав, розписок про це позивачу не писав, а тому боргу не має, спростовуються наявним в матеріалах справи висновком судової почеркознавчої експертизи від 11 листопада 2016 року № 341/529, складеним експертом Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, згідно з яким розписка від 10 квітня 2012 року написана та підписана особисто ОСОБА_1 .

Інших доводів, які б спростовували б висновки суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без зміни, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року було зупинено дію оскаржуваного рішення суду.

Оскільки рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2021 року підлягає залишенню без зміни, то дію цього рішення належить відновити.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2021 року без змін.

Відновити дію рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіТ.Б. Кушнірова Н.В. Самчишина

Повне судове рішення складене 25 травня 2021 року.