Постанова

Іменем України

31 травня 2021 року

м. Київ

справа № 419/583/19

провадження № 61-6224св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 28 грудня 2019 року у складі судді Іванової О. М. та постанову Луганського апеляційного суду від 05 березня 2020 року у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Авалян Н. М., Луганської В. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_3 , який є батьком відповідача ОСОБА_2 , та після смерті якого позивач, як спадкоємець першої черги за законом, отримала у спадщину 4/10 частки автомобіля марки MAZDA, модель СХ-7, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_1 , тип ТЗ - легковий (універсал), реєстраційний номер НОМЕР_2 . 1/10 частку вказаного автомобіля отримала ОСОБА_2 . Крім того, позивачу належить право власності на іншу 1/2 частку вказаного автомобіля.

Також, рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 16 серпня 2018 року за позивачем визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку у спільному майні подружжя, а також на 4/10 частки вказаного житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка. Цим же рішенням суду також було визнано право власності на 1/10 частку вказаного житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами за відповідачем по справі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Позивач посилалася на те, що спірний автомобіль та будинок не можуть бути поділені в натурі пропорційно часткам у праві власності на вказане майно, оскільки частка відповідача у спільному майні є незначною і не може бути виділена в натурі. Відповідач зареєстрована та проживає разом із своєю сім`єю у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , і не має потреби в житлі. Вказаний будинок зареєстрований на праві власності на ім`я чоловіка відповідача і є їх спільною сумісною власністю, оскільки будувався в період шлюбу. Також відповідач не має потреби в транспортних засобах, оскільки їй разом з її чоловіком на праві власності належать інші транспортні засоби.

Позивач просила суд припинити право власності ОСОБА_2 на 1/10 частку автомобіля марки MAZDA, модель СХ-7, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_1 , тип ТЗ - легковий (універсал), реєстраційний номер НОМЕР_2 , яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Новоайдарського районного нотаріального округу Карпенко В. М. (реєстр. № 592); припинити право власності ОСОБА_2 на 1/10 частку житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 16 серпня 2018 року у справі № 419/1305/18; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частку автомобіля марки MAZDA, модель СХ-7, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_1 , тип ТЗ - легковий (універсал), реєстраційний номерНОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Новоайдарського районного нотаріального округу Карпенко В. М. (реєстр. № 592); визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частку житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 16 серпня 2018 року у справі № 419/1305/18; присудити на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/10 частки автомобіля та 1/10 частки житлового будинку в сумі 55 039,67 грн шляхом перерахування зазначених коштів на користь ОСОБА_2 з депозитного рахунку; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 28 грудня 2019 року, яке залишено без змін постановою Луганського апеляційного суду від 05 березня 2020 року, позов задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/10 частку автомобіля марки MAZDA, модель СХ-7, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_1 , тип ТЗ - легковий (універсал), реєстраційний номер НОМЕР_2 , яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Новоайдарського районного нотаріального округу Карпенко В. М. (реєстр. № 592); припинено право власності ОСОБА_2 на 1/10 частку житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 16 серпня 2018 року у справі № 419/1305/18; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частку автомобіля марки MAZDA, модель СХ-7, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_1 , тип ТЗ - легковий (універсал), реєстраційний номер НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Новоайдарського районного нотаріального округу Карпенко В. М. (реєстр. № 592); визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частку житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на підставі рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 16 серпня 2018 року у справі № 419/1305/18; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в рахунок оплати вартості 1/10 частки автомобіля та 1/10 частки житлового будинку в сумі 55 039,67 грн, шляхом зобов`язання ТУ ДСА України в Луганській області виплатити ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 55 039,67 грн, внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що частка ОСОБА_2 в зазначеному житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами є незначною (1/10), спільне володіння і користування майном є неможливим, а припинення права власності не завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім`ї. Також 1/10 частка спірного автомобіля також є незначною і не може бути виділена в натурі, автомобіль є неподільним, а припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 та членам її сім`ї.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Новоайдарського районного суду Луганської області.

11 травня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17.

Суди вирішили питання про припинення права власності на нерухоме майно, не зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах стосовно позбавлення відповідача права на земельну ділянку під будинком без будь-якої компенсації.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача (батько відповідача) - ОСОБА_3 , 1952 року народження.

Після смерті ОСОБА_3 позивач, як спадкоємець першої черги за законом, отримала у спадщину на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Новоайдарського районного нотаріального округу Карпенко В. М., реєстр. № 592, 4/10 частки автомобіля марки MAZDA, модель СХ-7, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_1 , тип ТЗ - легковий (універсал), реєстраційний номер НОМЕР_2 . Згідно вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом право власності на 1/10 частку вказаного автомобіля отримала також дочка спадкодавця - ОСОБА_2 (а. с. 9).

Позивачу як дружині померлого, що пережила померлого, на підставі свідоцтва про право власності від 19 червня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Новоайдарського районного нотаріального округу Карпенко В. М. (реєстр. № 591) належить право власності 1/2 частку автомобіля марки MAZDA, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а. с. 8).

Після оформлення спадщини транспортний засіб було зареєстровано у відповідному територіальному органі МВС України (а. с. 21).

На підставі рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 16 серпня 2018 року по справі № 419/1305/18 за ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку у спільному майні подружжя, а також на 4/10 частки вказаного житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі вказаного рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 16 серпня 2018 року також було визнано право власності на 1/10 частку вказаного житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10 - 15).

Право власності на 9/10 часток житлового будинку зареєстровано за ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 29).

Згідно технічного паспорта житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 має загальну площу - 101,90 кв. м , житлову площу - 54,10 кв. м (а. с. 24 - 28).

Згідно паспорта позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 4 - 6).

Відповідно до акта обстеження по факту проживання, складеного 04 січня 2019 року депутатом Смолянинівської сільської ради Новоайдарського району Луганської області Поліщуком В. Л., встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 проживають без реєстрації ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а. с. 30).

Відповідач та члени її родини не користувалися вищевказаним житловим будинком для проживання.

Згідно висновку автотоварознавчої експертизи № 89, складеного 26 листопада 2018 року судовим експертом Бондаренко О. А., ринкова вартість автомобіля MAZDA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер VIN- НОМЕР_1 на дату оцінки складає 320 176,73 грн (а. с. 16 - 22).

Вартість 1/10 частки зазначеного автомобіля складає 32 017,67 грн.

За клопотанням позивача ухвалою Новоайдарського районного суду Луганської області від 22 квітня 2019 року було призначено судову товарознавчу експертизу з метою визначення вартості 1/10 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 65, 69).

Згідно звіту про експертне дослідження ринкової вартості нерухомого майна від 22 травня 2019 року ринкова вартість нерухомого майна - 1/10 частки житлового будинку площею 101,9 кв. м з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 без урахування земельної складової з округленням до гривні становить 23 022,00 грн (а. с. 81 - 124).

Вартість 1/10 частки будинку та 1/10 частки автомобіля разом становить 55 039,67 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17(провадження № 12-180гс18).

Чоловікові відповідача ОСОБА_9 належить на праві власності житловий будинок, розташований в с. Смолянинове Новоайдарського району Луганської області, що підтверджується даними, наведеними в декларації майнового стану ОСОБА_9 за 2017 рік. Згідно цієї декларації члени сім`ї відповідача забезпечені транспортними засобами - автомобілями, що належать їм на праві власності.

Позивач внесла на депозитний рахунок Новоайдарського районного суду Луганської області 55 039,68 грн, що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 130).

Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Автомобіль MAZDA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер VIN- НОМЕР_1 , є неподільною річчю, оскільки виділити в натурі будь-яку його частку неможливо, він не може бути реально поділений в натурі між сторонами.

Виділ частки жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу - 101,90 кв. м, житлову площу - 54,10 кв. м, отже 1/10 частка ОСОБА_2 у спірному житловому будинку становить 10,19 кв. м - загальна площа, 5,41 кв. м - житлова площа.

Таким чином, суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку обґрунтовано вважали, що 1/10 частка ОСОБА_2 в спірному житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами є незначною, спільне володіння та користування майном є неможливим.

Доводи про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не вирішили питання щодо земельної ділянки, на якій розташоване спільне майно, є безпідставними, оскільки предметом позову у вказаній справі є вимога про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/10 частку будинку та 1/10 частку автомобіля, при цьому вимог щодо земельної ділянки у встановленому законом порядку не заявлялося, суд же відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Відсутність реєстрації права власності відповідача на частку у спірному будинку не є перешкодою для реалізації позивачем права, передбаченого статтею 365 ЦК України, оскільки рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 16 серпня 2018 року визнано право власності на 1/10 частку житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Право власності на 9/10 часток житлового будинку зареєстровано за ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 29).

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, додержуючись норм матеріального та процесуального права, ураховуючи те, що 1/10 частка спірного автомобіля є незначною і не може бути виділена в натурі, автомобіль є неподільним, та те, що 1/10 частка житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами є незначною, спільне володіння і користування майном є неможливим, а припинення права власності на зазначене вище майно не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 та членам її сім`ї, позивачем на депозитний рахунок суду внесено 55 039,68 грн, а тому дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 28 грудня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 05 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. С. Висоцька І. В. Литвиненко