Постанова

Іменем України

21 травня 2021 року

м. Київ

справа № 757/25306/19-ц

провадження № 61-9188св20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товаристве комерційний банк «Правекс-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» про стягнення заробітної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року у складі судді Вовка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Утравні 2019 року ОСОБА_1 звернулася суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ «Правекс-Банк»), про стягнення заробітної плати.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона працювала у ПАТ КБ «Правекс-Банк» з 21 серпня 2012 року по 16 квітня 2018 року.

В лютому 2016 року отримала пропозицію від відповідача перейти на посаду начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління із окладом згідно з штатним розкладом, а саме 42 560,00 грн.

З 01 липня 2016 року вона займала посаду начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління. Після переведення на посаду начальника відділу, її в усному порядку було повідомлено адміністрацією відповідача про те, що заробітна плата не буде їй виплачуватися у погодженому розмірі. В порушення досягнутих домовленостей відповідач почав виплачувати їй заробітну плату вдвічі меншу від попередньо їй запропонованої.

Зазначала, що відповідач затвердив її на посаді начальника відділу в той період часу, коли розмір посадового окладу начальника відділу складав 42 560,00 грн, що підтверджується протоколом засідання Спостережної ради ПАТ КБ «Правекс-Банк» № 4_16 від 22 лютого 2016 року; рішенням Голови Правління ПАТ КБ «Правекс-Банк» № 31 від 29 лютого 2016 року; штатним розкладом ПАТ КБ «Правекс-Банк» станом на 01 січня 2016 року; її заявою про переведення на посаду начальника відділу, яка подана 29 червня 2016 року, тобто тоді, коли розмір посадового окладу начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління складав 42 560,00 грн.

Посилалась на те, що з 02 листопада 2015 року на неї було покладено виконання обов`язків начальника відділу. За виконання зазначених обов`язків вона отримувала доплату у розмірі 4 255,00 грн. Таким чином, протягом періоду виконання нею обов`язків начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління, вона отримувала заробітну плату в розмірі 23 950,00 грн до утримання податків (19 695,00 грн оклад керівника групи + 4 255,00 грн доплати).

Вказувала, що відповідач виплачував їй заробітну плату, як начальнику відділу забезпечення Головного фінансового управління, меншу, ніж в період коли вона була виконуючим обов`язки начальника цього відділу. Крім того, починаючи з 01 листопада 2016 року головний спеціаліст (тобто посада із меншою відповідальністю та функціональними обов`язками) у відділі, начальником якого з 01 липня 2016 року була вона, має посадовий оклад майже в півтора рази більший, ніж у неї.

Звертала увагу на те, що переведення на посаду начальника відділу пов`язане з значно ширшими посадовими обов`язками та вищою відповідальністю, тому вона б ніколи не погодилася зайняти цю посаду без відповідного підвищення заробітної плати, що також підтверджує той факт, що вона давала згоду на переведення її на посаду начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління із посадовим окладом виключно в розмірі 42 560,00 грн.

У березні 2018 року відповідачем, на підтвердження правомірності своїх дій, було надано їй наказ № 6-ШР від 01 липня 2016 року, яким встановлюється (фактично зменшується) розмір посадового окладу начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління до 19 695,00 грн.

Вказаний наказ вважає сфальсифікованим, таким що взагалі не видавався 01 липня 2016 року та який не може створювати юридичних наслідків, оскільки у вказаному наказі чітко зазначено, що він виданий відповідно до документів, дата прийняття яких значно пізніша, ніж дата наказу, а саме: рішення Голови правління ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 11 липня 2016 року № 114 та від 15 липня 2016 року № 120. Крім того, з вказаним наказом її не було ознайомлено.

Зазначала, що відповідачем не виплачено їй частину заробітної плати, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача на її користь 3 % річних та інфляційних втрат на підставі частини 2 статті 625 ЦК України.

Враховуючи викладене, просила суд стягнути з відповідача на її користь невиплачену частину заробітної плати в сумі 306 812,61 грн, 3 % річних в розмірі 17 890 грн та інфляційні втрати в розмірі 71 800,52 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Правекс-Банк» про стягнення заробітної плати відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Правекс-Банк» про стягнення заробітної плати, суд першої інстанції посилався на безпідставність доводів позивача про те, що наказом ПАТ КБ «Правекс-Банк» № 6-ШР від 01 липня 2016 року відповідачем змінено істотні умови її праці без погодження з нею, так як з досліджених судом доказів встановлено, що до 01 липня 2016 року позивачка працювала у відповідача на посаді керівника групи забезпечення загальних послуг відділу забезпечення Головного фінансового управління з посадовим окладом у розмірі 19 695,00 грн, з 01 липня 2016 року позивачку переведено на посаду начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління, зі збереженням посадового окладу, на підставі власноруч написаної нею заяви від 29 червня 2016 року, тобто за її згодою, що відповідає вимогам частини першої статті 32 КЗпП України. Зазначає, що з 01 липня 2016 року позивачка отримувала заробітну плату з посадовим окладом у розмірі 19 695,00 грн, а не 42 560,00 грн, тобто усвідомлювала її реальний розмір. Наказ ПАТ КБ «Правекс-Банк» № 6-ШР від 01 липня 2016 року позивачем до суду не оскаржувався. Будь-яких фактичних даних про те, що наказ ПАТ КБ «Правекс-Банк» № 6-ШР від 01 липня 2016 року є фальшивим матеріали справи не містять. Доводи позивача про абсурдність меншого розміру посадового окладу начальника відділу від розміру посадового окладу його підлеглих не ґрунтуються на вимогах закону, так як трудовим законодавством не встановлено, що розмір посадового окладу керівника повинен бути більшим, ніж розмір посадового окладу працівника.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Просила апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд залишаючи без змін рішення суду першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу з Печерського районного суду м. Києва.

28 серпня 2020 року до Верховного Суду надійшла витребовувана справа.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 зазначала, що суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки судом не враховано правової позиції Верховного Суду про те, що оскарження неукладених правочинів є неналежним способом захисту.

Суд зазначив, що в установленому законом порядку позивач не зверталась до суду з позовом про визнання наказу незаконним. Однак, відповідно до пункту 8 Пленуму верховного Суду від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може бути визнаний недійсним првочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору тощо).

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачних законом.

Також судами не застосовано статтю 253 ЦК України і неправильно встановлено початок дії наказу. Навіть якщо припустити, що наказ був дійсно виданий, дата набрання наказом чинності в силу статті 253 ЦК України не могла настати раніше дати прийняття документів на підставі яких його прийнято.

Судом не враховано норми матеріального права, передбачені щодо змін істотних умов праці трудовим законодавством України. Безпідставно відхилено аргументи позивача щодо того, що відповідач незаконно змінив їй істотні умови праці. При цьому суди необгрунтовано підмінили докази позивача щодо незаконності зміни істотної умови праці відповідачем у вигляді зміни заробітної плати на законну зміну істотної умови праці у вигляді переведення позивача на іншу посаду на підставі її заяви.

Крім того, апеляційним судом у правових висновках не враховано, що питання про стягнення заробітної плати не обмежується строком позовної давності.

Суд апеляційної інстанції не врахував санкції, передбачені трудовим законодавством за порушення строків виплати заробітної плати.

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначав, що заперечує проти задоволення касаційної скарги, вважає її доводи та обґрунтування незаконними, такими, що мають намір ввести суд в оману шляхом перекручування наявних доказів в матеріалах справи та переоцінки доказів. Рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, суди в повному обсязі дослідили всі докази та надали їм належну правову оцінку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 21 серпня 2012 року до 16 квітня 2018 року сторони перебували у трудових правовідносинах, зокрема, наказом № 4507-к від 02 листопада 2015 року ОСОБА_1 було призначено виконуючою обов`язки начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління з 02 листопада 2015 року за її згодою без звільнення від основних посадових обов`язків та встановлено доплату за виконання обов`язків начальника відділу в розмірі 4 255,00 грн.

Із витягу з протоколу № 4_16 засідання Спостережної Ради ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 22 лютого 2016 року вбачається, що на вказаному засіданні, в числі інших питань, розглядалося питання про призначення ОСОБА_1 на посаду начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління шляхом переведення з посади керівника групи забезпечення загальних послуг відділу забезпечення Головного фінансового управління, виконуючої обов`язки начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління, за її згодою.

Зі штатного розпису ПАТ КБ «Правекс-Банк» станом на 01 січня 2016 року вбачається, що посадовий оклад начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління становив 42 560,00 грн.

29 червня 2016 року в.о. начальника відділу забезпечення, керівник групи забезпечення загальних послуг Головного фінансового управління Оверчук О. О. подала заяву на ім`я т.в.о. Голови правління ПАТ КБ «Правекс-Банк» з проханням перевести її на посаду начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління з 01 липня 2016 року.

Наказом ПАТ КБ «Правекс-Банк» № 2107-к від 01 липня 2016 року ОСОБА_1 , керівника групи забезпечення загальних послуг відділу забезпечення Головного фінансового управління було переведено на посаду начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління, зі збереженням посадового окладу, з 01 липня 2016 року, на підставі заяви від 29 червня 2016 року.

Наказом ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 01 липня 2016 року № 6-ШР у зв`язку зі змінами у організаційно-штатній структурі ПАТ КБ «Правекс-Банк» внесено зміни до штатного розпису, зокрема, відповідно до рішення Голови Правління ПАТ КБ «Правекс-Банк» № 120 від 15 липня 2016 року виведено зі штатного розпису банку посаду начальника відділу забезпечення із посадовим окладом 42 560,00 грн та введено посаду начальника відділу забезпечення із посадовим окладом 19 695,00 грн.

11 липня 2016 року працівниками відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 складено акт про те, що 11 липня 2016 року ОСОБА_1 не з`явилася до відділу кадрового адміністрування і розрахунків із персоналом ДУПтаОЗ для ознайомлення під підпис з наказом № 2107-к від 01 липня 2016 року щодо її переведення на посаду начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління. ОСОБА_1 неодноразово повідомлялася ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо обов`язковості ознайомлення з вищевказаним документом.

Зі штатного розпису ПАТ КБ «Правекс-Банк», який діяв станом на 01 січня 2017 року вбачається, що посадовий оклад начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління становив 19 695,00 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені підпунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно зі статтею 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини четвертої статті 97 КЗпП України та статті 22 Закону України «Про оплату праці» роботодавець не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, установлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до пункту третього статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни (стаття 103 КЗпП України).

Згідно зі статтею 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надав належних та достовірних доказів на підтвердження заявлених вимог. Судами було правильно враховано, що наказом ПАТ КБ «Правекс-Банк» № 2107-к від 01 липня 2016 року ОСОБА_1 , керівника групи забезпечення загальних послуг відділу забезпечення Головного фінансового управління, переведено на посаду начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління, зі збереженням посадового окладу, який становив 19 695,00 грн, з 01 липня 2016 року, на підставі заяви ОСОБА_1 від 29 червня 2016 року.

Наказ № 2107-к від 01 липня 2016 року в частині переведення ОСОБА_1 зі збереженням посадового окладу, у визначений законом строк, до суду не оскаржувався, незаконним не визнавався і не скасовувався.

Також колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні вимоги позивачки про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, судом правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України ), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книгип`ятої ЦК України ). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що вимога позивачки про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є безпідставною, оскільки відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

Крім того, у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Однак Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Правовий висновок щодо відсутності підстав для застосування приписів статті 625 ЦК України до трудових правовідносин, які регулює спеціальне законодавство, також наведено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддівТретьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

О. С. Ткачук