Справа № 308/5193/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Химинець О.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 24.05.2021 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 27.05.2021 року.

Позивач, ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ.

Заявлені вимоги мотивовано тим, що 09 жовтня 2004 року між ОСОБА_2 та позивачкою укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №568.

Від цього шлюбу в них є малолітня дитина - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що спільне подружнє життя не склалося, між ними постійно виникали і виникають непорозуміння та конфліктні ситуації. Окрім того позивач вказує і на те, що з вересня 2018 року подружжя не підтримує шлюбні відносини та вони не ведуть спільне господарство. 29 квітня 2019 року Відповідач взагалі вигнав її з донькою із будинку за місцем їх проживання. У даний час позивач з донькою проживає у будинку дружини свого брата ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу є неможливим, оскільки суперечить їх інтересам. Спір стосовно місця проживання дитини відсутній. Дитина постійно проживає із позивачем, відповідач не заперечує щодо цього.

Разом з тим, як вказано у позовній заяві, за час перебування у шлюбі подружжям на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.07.13 за 46 350,00 грн. було придбано земельну ділянку по АДРЕСА_2 , загальною площею 600,0 кв.м, за кадастровим номером :54:001:0365. У подальшому на вказаній земельній ділянці на підставі відповідних дозвільних документів подружжя здійснило будівництво домоволодіння (ступінь готовності у даний час складає 98%), загальною площею 181,6 км.м., вартістю 2 275 831,93 грн., що стверджується технічним паспортом на будинок та звітом про оцінку майна №МР11-160810-002.

Позивач вказує на те, що повністю зведений за час шлюбу будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 , який ще не введений в експлуатацію і право власності на який не зареєстроване (об`єкт незавершеного будівництва), може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому позивач вважає, що придбана Відповідачем у власність земельна ділянка під зазначеним домоволодінням також відноситься до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим позивач вказує і на те, що присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст.365 ЦК України.

Проте, за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зазначене також закріплено і в постанові Верховного Суду від 26.09.18 у справі №0417/9720/2012.

На переконання позивача, враховуючи неподільність набутого сторонами спору майна, вона вправі вимагати визнання всього згаданого вище нерухомого майна об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та його поділ шляхом визнання за нею та за Відповідачем права власності по Ѕ частині на земельну ділянку площею 600 кв.м. (кадастровий номер :54:001:0365) по АДРЕСА_2 та по Ѕ частині розташованого на даній ділянці об`єкту незавершеного будівництва з надвірними спорудами, загальною площею 181,6 км.м., за цією ж адресою, із залишенням цього майна у їх спільній частковій власності.

З огляду на викладене позивач просить суд: розірвати шлюб укладений між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 08 жовтня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №568.

Визнати за нею та за ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на земельну ділянку площею 600 кв.м. (кадастровий номер :54:001:0365) по АДРЕСА_2 та по 1/2 частині за кожним об`єкту незавершеного будівництва (будинку з надвірним спорудами), загальною площею 181,6 км.м., розташованого на цій же земельній ділянці. Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача всі судові витрати по справі.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.07.2019 у справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання.

21.01.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач вказує, що категорично заперечує проти задоволення позову. Зокрема заперечує проти вимоги щодо визнання об`єкту самочинного будівництвам за адресою: АДРЕСА_2 спільним майном набутим під час шлюбу та визнання Ѕ частини вказаного об`єкту за позивачем, вважає що зазначені вимоги не можуть бути задоволені, а факти викладені в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам.

Зокрема відповідач зазначає, що вказане самовільне будівництво здійснювалось без будь-якої дозвільної документації, на грошові кошти матері відповідача - ОСОБА_6 , за її власні кошти, та на земельній ділянці, придбаній за її грошові кошти, які вона особисто подарувала ОСОБА_2 , оскільки ані відповідач, ані позивач не мали таких коштів для здійснення придбання земельної ділянки, а тим більш не мали грошових коштів на здійснення будь-якого будівництва. Вказує, що факт, того що гроші були подаровані особисто відповідачу, може підтвердити його мати.

Вказує відповідач і на те, що у відповідний період часу він мав роботу, дохід від якої дозволяв йому лише фінансово забезпечувати свою сім`ю, а відповідач взагалі немала ані роботи, ані доходу, а тому і здійснювати будь-які придбання чи то будівництво відповідач з позивачем не могли.

Відповідач стверджує, що подаровані гроші витратив на придбання земельної ділянки для своєї матері і при купівлі сплатив повну вартість вказаною сумою грошей. Стверджує, що вказане майно (земельна ділянка) набуте за час шлюбу, але за кошти які належали особисто ОСОБА_2 ..

Відповідач стверджує, що за весь час перебування у шлюбі, позивач ігнорувала матеріальні потреби сім`ї, кошти, які вона отримувала під час роботи в ПП «Грабчак Т.Є.» в сімейний бюджет не вносила. Свій заробіток використовувала виключно у своїх цілях та на власні потреби. Позивач жодної гривні для купівлі земельної ділянки, а також самовільного будівництва на ній не надавала. Тому відповідач вважає, що позов про поділ майна є безпідставним, не підтвердженим ніякими доказами окрім того, що вони перебували у шлюбних відносинах. Відповідач заперечує твердження позивача про те, що він нібито вигнав її з дочкою з будинку, вказує, що наміру розлучатися з позивачем він не мав.

Крім того, відповідач вказує, що влітку 2016 року, потайки та без відома відповідача та реального забудовника - матері відповідача, позивач виготовляє технічний паспорт на вказане самовільне будівництво та одразу самостійно замовляє оцінку майна. Тобто, на переконання відповідача, з червня 2016 року позивач вже здійснювала дії по реалізації задуманого нею плану по заволодінню майном, яке не належить до спільного майна подружжя, а тому розуміючи це та достеменно визначивши для себе, що не буде продовжувати шлюбні відносини з відповідачем, впродовж 3-4 років, а може і більше, займалась реалізацією плану заволодіння майном.

Відповідач зазначає, що відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідач стверджує, що позивач не надаючи жодного доказу вартості нерухомого майна робить самостійну оцінку вказаного майна. Зазначає, що оскільки вказане майно застаріло має певний знос та не може оцінуватись на думку позивача, та не погоджується з вартістю майна яку вказує позивач.

Разом із тим відповідач просить суд при ухваленні рішення врахувати положення статті 65 Сімейного кодексу України, відповідно до якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Зокрема вказує на те, що позивачем у нотаріуса було надано письмову згоду на оформлення вказаної земельної ділянки на ім`я відповідача, що на його думку лише підтверджує той факт, що вона не заперечувала проти оформлення земельної ділянки на нього.

Відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог Позивача відмовити повністю;

При прийнятті рішення, взяти до уваги викладені обставини, та його позицію стосовно вказаної справи.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.02.2020 закрито підготовче провадження, та справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений про дату та час судового засідання належним чином. Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову заперечують.

Дослідивши матеріали даної справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №568, вказане підтверджується доданим до матеріалів справи свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 09.10.2004 р.

Від даного шлюбу народилася дитина - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 25.01.2006 року, копія якого міститься у матеріалах справи.

Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч.3 та ч. 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, на даний час проживають окремо, тобто даний шлюб існує тільки формально.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, визнання позову в цій частині відповідачем, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між сторонами слід розірвати.

Згідно з ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 160 СК України передбачає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Позивач зазначила, що донька проживає разом із нею, щодо вказаної обставини спору між сторонами немає. Окрім того, суд вважає за необхідне вказати на те, що вимог щодо утримання та порядку виховання доньки сторонами не заявлено.

У позовній заяві ОСОБА_1 , заявила вимогу щодо визнання за нею та за ОСОБА_2 право власності по Ѕ частини за кожним на земельну ділянку площею 600 кв.м. (кадастровий номер :54:001:0365) по АДРЕСА_2 та по 1/2 частині за кожним об`єкту незавершеного будівництва (будинку з надвірним спорудами), загальною площею 181,6 км.м., розташованого на цій же земельній ділянці.

За твердженням відповідача спірний об`єкт нерухомого майна не є об`єктом незавершеного будівництва, а є самовільним будівництвом. Відповідач заперечує наявність у нього дозвільних документів на будівництво, про що стверджує позивач у позовній заяві.

Судом встановлено, що на замовлення позивача ОСОБА_1 , ТОВ «БАЙТ» було виготовлено ТЕХНІЧНИЙ ПАСПОРТ на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3 . Де спірне майно зазначено як житловий будинок-незавершене будівництво. Інвентаризаційна справа №1529.

Окрім того матеріали справи містять звіт про оцінку майна №МР11-160810-002, а саме спірного майна - об`єкта оцінки: об`єкта незавершеного будівництва житловий будинок 98% готовності загальною площею 181,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 . Оцінювачем в ході проведення дослідження встановлено вартість оцінюваного об`єкта - 2 275 831,93 (два мільйона двісті сімдесят п`ять тисяч вісімсот тридцять одна грн.. 93 коп.), у тому числі, що 1 м. кв. становить 12 532,11 грн.

Досліджений судом звіт про оцінку проведений сертифікованим суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю Інформаційно-консалтинговою фірмою «РЕНОМЕ». Так, до звіту про оцінку надано копії відповідних сертифікатів товариства та оцінювача ОСОБА_8 . З огляду на вказане підстави для сумніву щодо результатів проведення оцінки майна у суду відсутні.

Відповідач в свою чергу своїм правом надання до суду доказів не скористався, клопотань про проведення в даній справі судової експертизи не заявляв.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.07.13 (підписаного Відповідачем) за 46 350,00 грн. було придбано ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_2 , загальною площею 600,0 кв.м, за кадастровим номером :54:001:0365.

З витягу про право власності на земельну ділянку, а також зі змісту договору купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_2 , загальною площею 600,0 кв.м, за кадастровим номером :54:001:0365, визначено цільове призначення: будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Одночасно частиною 3 статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Отже, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини 3 статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво).

Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у статті 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 ЦК України). Проте в окремих випадках стаття 376 ЦК України передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Таким чином поняття "об`єкт незавершеного будівництва" (частина 3 статті 331 ЦК України) та "самочинно збудований об`єкт" (частина 1 статті 376 ЦК України) мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання.

Аналогічний правовий висновок наведено у Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 916/633/19.

Відповідач заперечує щодо наявності дозвільних документів на будівництво. Окрім того, стверджує, що придбання земельної ділянки, відбулося за його особисті кошти надані йому його матір`ю ОСОБА_6 . Також відповідач стверджує, що і будівництво здійснювалося за її кошт, оскільки у подружжя відповідних доходів не було.

Позивач подав до суду докази відносно вартості та готовності спірного об`єкту нерухомого майна. Натомість відповідач, який не погодився із доводами позивача, на підтвердження своїх доводів суду доказів не надав.

При цьому, згідно наявної копії в матеріалах справи електронної декларації відповідача після звільнення за 2017 рік, наявні відомості про житловий будинок загальною площею 186 кв.м. в м.Ужгород, з відомостями саме про об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнятий в експлуатацію, право власності на який не зареєстровано в установленому законом порядку. Зазначено, що об`єкт повністю чи частково побудований з матеріалів чи за кошти суб`єкта декларування або члена його сім`ї.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.07.13 (підписаного Відповідачем) за 46 350,00 грн. було придбано ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_2 , загальною площею 600,0 кв.м, за кадастровим номером :54:001:0365 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку.

В матеріалах справи наявна копія розрахункової книжки по оплаті за природний газ з особовим рахунком № НОМЕР_3 на будинок за адресою по АДРЕСА_2 опалювальною площею 183,6 кв.м. оформленої на ОСОБА_2 ..

Згідно копій квитанцій про оплату за природний газ, вбачається що ОСОБА_2 здійснював сплату за спожитий природний газ за період з 2017 по 2019 роки.

При цьому, статтею 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на 21.02.2017 року) було передбачено, що право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що належать до І-Ш категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт. Реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт проводить орган державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом п`яти робочих днів з дня надходження декларації. Виконувати будівельні роботи, підключати об`єкт будівництва до інженерних мереж та споруд без реєстрації зазначеної декларації забороняється.

У відповідності до ст. 30 цього Закону технічні умови це комплекс умов та вимог до інженерного забезпечення об`єкта будівництва, які повинні відповідати його розрахунковим параметрам, зокрема щодо водо-, тепло-, енерго- і газопостачання, каналізації, радіофікації, зовнішнього освітлення, відведення зливових вод, телефонізації, телекомунікації, диспетчеризації, пожежної та техногенної безпеки.

Крім того, слід окреслити, що з відомостей офіційного сайту Держархбудінспекції видно про розміщення інформації повідомлення про початок будівельних робіт стосовно Будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 , квартал « Садовий» Категорія складності ІІ у липні 2011 році за №ЗК 0 попереднім власником земельної ділянки ОСОБА_9 .

Вищевказана інформація внесена в Реєстр дозвільних документів на офіційному веб- сайті Державної архітектурно-будівельної інспекції України https://dabi.gov.ua/declarate/list.php?sort=num&order=DESC, який є відкритим та вільним для постійного доступу на офіційному веб-порталі.

Як вбачається з матеріалів справи земельна ділянка була відведена саме під будівництво житлового будинку, судом встановлено, що ступінь готовності житлового будинку на даний час складає 98 %, було підключено газопостачання до будинковолодіння, сплачуються кошти за опалення будинку, тобто такий фактично експлуатується за своїм призначенням, тому суд вважає, що підстав для ствердного висновку, про те що спірне нерухоме майно є саме самовільним будівництвом (як це стверджує відповідач), а не об`єктом незавершеного будівництва на даний час у суду не має.

Відповідачем не надано жодних документів або доказів на підтвердження власної позиції або спростування наявних в матеріалах справи доказів.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

За змістом частини першої статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК, за умови звернення подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно з частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18) та від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/185-ц (провадження № 61-14600св19).

В даному випадку, встановлено, що згідно технічного паспорту та звіту про оцінку майна, будинок, об`єкт незавершеного будівництва має 98% готовності.

Слід також зазначити, що у відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що земельна ділянка на якій було збудовано будинок (об`єкт незавершеного будівництва), що за адресою АДРЕСА_2 було придбано за його особисті кошти, подаровані йому його матір`ю. Окрім того, відповідач стверджує, що саме його мати є реальним забудовником, тобто саме за її кошти зводився спірний об`єкт незавершеного будівництва.

Разом із тим жодних доказів наведеному суду не надано. Натомість з матеріалів справи встановлено, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки по АДРЕСА_2 , загальною площею 600,0 кв.м, за кадастровим номером :54:001:0365 було укладено саме між відповідачем ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_10 (продавцем).

Окрім того згідно п. 12 вказаного договору такий укладено за наявності згоди дружини «Покупця» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на розпорядження сумісно набутих за час шлюбу грошовими коштами, справжність її підпису посвідчено 03.07.2013 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єрмаковою І.Ф. за реєстром №1237. Вказаний договір в судовому порядку недійсним не визнавався.

Таким чином вказане підтверджує що земельна ділянка була придбана саме за спільно нажиті подружжям ОСОБА_5 кошти.

Щодо тверджень відповідача про те, що дружина з 2013-2014 рік не працювала, не дбала про матеріальне забезпечення сім?ї, заробітку до сімейного бюджету не вносила, суд вважає за необхідне вказати на те, що земельна ділянка була придбана саме у 2013 році. Відповідач не обумовлює внески дружини у сімейний бюджет саме до 2013 року.

Згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.04.2021 у справі № 603/576/17 у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

Стаття 60 та стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Викладене узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

В даному випадку відповідачем жодними належними та допустимими доказами не доведено факт придбання ним земельної ділянки саме за його особисті кошти, так само як і не доведено, що гроші на зведення будинку або купівлю земельної ділянки, надавалися саме його марітю, а не виділялися із сімейного бюджету.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В даному випадку відповідачем жодними належними та допустимими доказами, на переконання суду, не доведено, що земельна ділянка була придбана ним саме на гроші подаровані його матір`ю. Так, само як і не доведено що саме за її кошт відбувалося будівництво спірного об`єкту нерухомого майна.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Таким чином суд приходить до висновку, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, що знаходить за адресою: АДРЕСА_2 , збудований сторонами у період шлюбу, будівництво спірного будинку за особисті кошти відповідачем не доведено, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, таким чином наявні правові підстави для визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 його частини.

Так, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.07.13 (підписаного Відповідачем) за 46 350,00 грн. було придбано земельну ділянку по АДРЕСА_2 , загальною площею 600,0 кв.м, за кадастровим номером :54:001:0365. У подальшому на вказаній земельній ділянці здійснено будівництво домоволодіння (ступінь готовності у даний час складає 98%), загальною площею 181,6 кв.м., вартістю 2 275 831,93 грн., що стверджується технічним паспортом на будинок та звітом про оцінку майна №МР11-160810-002 (копії додаються).

Право власності згідно ст.41 Конституції України є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 3 ст.65 СК України, передбачає, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно матеріалів справи сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2004 р. За час шлюбу ОСОБА_2 було придбано земельну ділянку, згідно вказаного вище договору купівлі-продажу. У договорі зазначено, що він укладається за наявності згоди дружини «Покупця» ОСОБА_1 .

Право власності відповідача ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку по АДРЕСА_2 , загальною площею 600,0 кв.м, за кадастровим номером :54:001:0365, підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.07.2013.

Спірний об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, оскільки ступінь його готовності складає 98 %, будівництво його практично закінчено, тобто фактично використовується будинок за функціональним призначенням, але такий не прийнято до експлуатації і право власності на нього не оформлено.

Позивач позбавлена можливості здійснити дії з прийняття до експлуатації та оформлення права власності, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, при цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Частиною першою статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Статтями 13, 76, 80, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши надані до суду докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача з урахуванням пропорційності задоволених вимог на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 6 531,40 гривень.

Керуючись ст.ст.3, 21, 36, 60, 74 СК України, ст.ст.4, 76, 81, 89, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ задовольнити.

Шлюб укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , зареєстрований 08 жовтня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №568, розірвати.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 600 кв.м. (кадастровий номер :54:001:0365) по АДРЕСА_2 та не прийнятого в експлуатацію об`єкту незавершеного будівництва (будинку з надвірним спорудами, ступінь готовності якого складає 98 %), загальною площею 181,6 кв.м., розташованого на цій же земельній ділянці.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

Виділити у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ними право власності по 1/2 частині за кожним на земельну ділянку площею 600 кв.м. (кадастровий номер :54:001:0365) по АДРЕСА_2 та по 1/2 частині за кожним на не прийнятого в експлуатацію об`єкт незавершеного будівництва (будинку з надвірним спорудами, ступінь готовності якого складає 98 %), загальною площею 181,6 кв.м., розташованого на цій же земельній ділянці.

Стягнути із відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживає: АДРЕСА_2 , ОКПП: НОМЕР_4 ) , на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , фактично проживає: АДРЕСА_1 , ОКПП: НОМЕР_5 ), сплачений нею судовий збір в сумі 6 531,40 грн. (шість тисяч п`ятсот тридцять одну грн.. 40 коп.).

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , фактично проживає: АДРЕСА_1 , ОКПП: НОМЕР_5 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживає: АДРЕСА_2 , ОКПП: НОМЕР_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош