Справа № 152/1495/21
У Х В А Л А

іменем України

08 грудня 2021 року м. Шаргород

Справа №152/1495/21

Провадження №4-с/152/9/21

Суддя Шаргородського

районного суду

Вінницької області Славінська Н.Л.,

розглянувши та перевіривши на відповідність вимогам ЦПК України скаргу ОСОБА_1 на неправомірні дії державного виконавця,

встановив:

07.12.2021 року до Шаргородського районного суду Вінницької області надійшла скарга ОСОБА_1 на неправомірні дії державного виконавця.

У скарзі ОСОБА_1 просить визнати неправомірними дії державного виконавця Шаргородського відділу Державної виконавчої служби у Жмеринському районі Вінницької області Центрально-Західного управління МЮ (м. Хмельницький) Коваля Д.О. щодо винесення постанови від 25.11.2021 року про арешт коштів боржника; скасувати арешт грошових коштів, накладений на рахунок в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Мотивуючи скаргу ОСОБА_1 зазначив, що 25.11.2021 року державним виконавцем Шаргородського відділу Державної виконавчої служби у Жмеринському районі Вінницької області Центрально-Західного управління МЮ (м. Хмельницький) Ковалем Д.О. винесено постанову по виконавчому провадженню ВП №61738308 про арешт його коштів,про яку він дізнався лише 01.12.2021 року.

Він є особою з 3 групою інвалідності, отримує пенсію на рахунок у АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Пенсійні виплати є єдиним джерелом його доходу, у зв`язку із чим арешт коштів позбавив його засобів до існування.

Арешт грошових коштів накладено державним виконавцем всупереч вимогам ст.48 ЗУ «Про виконавче провадження».

При вирішенні скарги ОСОБА_1 покликається на вимоги ст.ст.447, 450-451 ЦПК України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями Шаргородського районного суду від 07.12.2021 року визначено головуючого у справі суддю Славінську Н.Л. (а.с.7).

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Вивчивши скаргу, додані до неї матеріали, суддя прийшов до наступного висновку.

Розгляд судом скарг сторін виконавчого провадження визначений розділом VІІ ЦПК України.

Відповідно до вимог розділу VІІ ЦПК України, суддя, отримавши скаргу, повинен перевірити, чи відповідає вона вимогам, встановленим ст.ст.447, 448, 449 ЦПК України, зокрема: чи подана вона стороною виконавчого провадження; чи подана вона до належного суду; чи подана вона у строки звернення зі скаргою.

Так, ст.447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ч.1 ст.448 ЦПК України).

Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчий дій (ч.1 ст.449 ЦПК України).

При перевірці, чи відповідає скарга ОСОБА_1 вимогам, встановленим ст.ст.447, 448, 449 ЦПК України, зокрема: чи подана вона стороною виконавчого провадження; чи подана вона до належного суду, суддя встанови наступне.

До скарги ОСОБА_1 додано копію постанови про арешт коштів боржника від 25.11.2021 року у виконавчому провадженні ВП №61738308 (а.с.5), з якої вбачається, що виконавче провадження відкрито і здійснюється при примусовому виконанні постанови старшого державного виконавця Коваля Д.О. №7007, що видана ним же 01.04.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 8346 грн., у зв`язку із чим і накладено арешт на грошові кошти боржника при стягненні виконавчого збору.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №29458/04 та №29465/04, пункт 24) ЄСПЛ закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У справі «Занд проти Австрії» (заява №7360/76) визначено, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами (п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №382/389/17 (провадження №11-1009апп19) зазначено, що «імперативною нормою частиною другою статті 74 Закону №1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

На спірні правовідносини поширюється саме ЗУ «Про виконавче провадження», згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За змістом пункту 7 частини третьої статті 18 Закону №1404-VІІІ, постанова державного виконавця про накладення арешту на грошові кошти при стягненні виконавчого збору є виконавчим документом.

Згідно із ч.2 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, ч.2 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах №921/16/14-г/15 (провадження №12-93гс18), №127/9870/16-ц (провадження №14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11 (провадження №14-425цс18), від 10 квітня 2019 року у справі №766/740/17-ц (провадження №14-664цс18), №363/458/21 від 18 серпня 2021 року.

Таким чином, оскарження ОСОБА_1 постанови державного виконавця про арешт коштів боржника у процесі виконавчого провадження, відкритого державним виконавцем за його ж постановою про стягнення виконавчого збору відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись п.1 ч.1 ст.186, ст.260 ЦПК України, ч.2 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження»,

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії державного виконавця.

Копію цієї ухвали надіслати для відома заявнику.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином (п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України).

Ухвала складена 08.12.2021 року.

Суддя: