Дата документу 10.02.2021
Справа № 501/152/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КЕЙ-КОЛЕКТ»

до

відповідачів

1 ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2

2 ОСОБА_3

3 ОСОБА_2

третя особа: служба у справах дітей Чорноморської міської ради

предмет та підстави позову: про усунення перешкод в праві розпоряджатися майном

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

Позивач ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернувся з позовом до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (третя особа: служба у справах дітей Чорноморської міської ради, місцезнаходження: м.Чорноморськ Одеської області, проспект Миру, буд. 33) про усунення перешкод в праві розпоряджатися майном, згідно якого просить суд:

- усунути перешкоди в праві розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою, що знаходится за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що 12 липня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №295-08 МК, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 72 367,00 швейцарський франків, які позичальник зобов`язався повернути в порядку та на умовах, визначених договором.

В забезпечення належного виконання зобов`язань між Банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , які виступили майновими поручителями за громадянина ОСОБА_1 , 12 липня 2006 року було укладено Договір іпотеки №4281, за умовами якого в іпотеку передано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

09 жовтня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0 МК, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 18 594,00 швейцарський франків, які позичальник зобов`язався повернути в порядку та на умовах, визначених договором.

В забезпечення належного виконання зобов`язань між Банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , які виступили майновими поручителями за громадянина ОСОБА_1 , 09 жовтня 2006 року було укладено Договір іпотеки №6113, за умовами якого в іпотеку передано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу №1 від 12.12.2011 року, за умовами якого ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним між Банком та ОСОБА_1 .

Одночасно договором факторингу між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір про відступлення прав за договорами іпотеки. Таким чином, ТОВ «Кей- Колект» набуло прав кредитора та іпотекодержателя щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , про що було внесено запис до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Оскільки Відповідач не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, 18.03.2016 року ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки набуло права власності на іпотечне майно - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі зареєстрований відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Наявною реєстрацією за адресою вказаної квартири відповідачі. створюють перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні вказаної квартирою, що є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_1 28.08.2020 надав до суду відзив на позов (а.с.125-151), просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на ті обставини, що він разом з іншими відповідачами не тільки зареєстровані, але постійно мешкають у спірній квартирі, іншого житла не мають. Визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позбавить відповідачів права користування єдиним житловим приміщенням, право власності на яке перейшло до позивача у примусовому порядку в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на пояснення, викладені у відзиві на позов.

Третя особа надала до суду висновок виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки та піклування (а.с.83-85), згідно якого не доцільно визнання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою.

У подальшому представники сторін надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 20.01.2020 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.62).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 27.01.2020 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.67-68).

В судовому засіданні 26.06.2020 протокольною ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області закрито підготовче судове засідання, призначено судовий розгляд справи (а.с.119).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 12 липня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №295-08 МК, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 72 367,00 швейцарський франків, які позичальник зобов`язався повернути в порядку та на умовах, визначених договором (а.с.12-15).

В забезпечення належного виконання зобов`язань між Банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , які виступили майновими поручителями за громадянина ОСОБА_1 , 12 липня 2006 року було укладено Договір іпотеки №4281, за умовами якого в іпотеку передано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21-22).

09 жовтня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0 МК, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 18 594,00 швейцарський франків, які позичальник зобов`язався повернути в порядку та на умовах, визначених договором (а.с.16-21).

В забезпечення належного виконання зобов`язань між Банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , які виступили майновими поручителями за громадянина ОСОБА_1 , 09 жовтня 2006 року було укладено Договір іпотеки №6113, за умовами якого в іпотеку передано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.23-24).

12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу № 1 від 12.12.2011 року, за умовами якого ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним між Банком та ОСОБА_1 (а.с.25-32).

Одночасно договором факторингу між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір про відступлення прав за договорами іпотеки. Таким чином, ТОВ «Кей- Колект» набуло прав кредитора та іпотекодержателя щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , про що було внесено запис до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.33-38).

18.03.2016 року ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки набуло права власності на іпотечне майно - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу: індексний номер: 289058453 від 24.03.2016 року) (а.с.152-155).

У вказаній квартирі зареєстрований відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с.11).

ІV. Оцінка Суду.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Обираючи спосіб захисту прав, позивач ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» вважає, що визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є шляхом усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном.

Право користування житловим приміщенням охоплюється статтею 47 Конституції України та статтею 379 ЦК України та визнає право особи використовувати житлове приміщення для проживання та забезпечення її потреб.

Згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Місцем проживання особи визнається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

За вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, у тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Враховуючи вказані вимоги законодавства, суд визнає обґрунтованою позицію відповідача, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є за наслідком позбавленням такої особи права користування таким житлом для проживання та забезпечення її потреб, фактичне припинення підстав для доступу до житла його позбавлення.

Виходячи з підстав набуття прав власності позивачем ТОВ «Кей-Колект» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вимоги про визнання осіб, зареєстрованих за адресою вказаної квартири, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мають наслідком позбавлення житла для відповідачів, у тому числі неповнолітніх дітей.

Конституція України в статті 47 гарантує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За п.34 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України від 5 червня 2003 р. №898-IV "Про іпотеку" та ч.3 ст.109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно частини 2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

За інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав, ОСОБА_5 та члени її сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 володіли квартирою АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 29.09.2004 (а.с.148, 149-151).

Враховуючи, що кредитні договори та договори іпотеки було укладено 12.07.2006 року та 09.10.2016 вбачається, що вказана квартира не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів.

Позивачем не спростовані доводи відповідача, що останній не має іншого житла, та будь-якого майна у власності.

За таких умов, при вирішенні питання щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням, яке вибуло з власності іпотекодавця на підставах, передбачених Законом України «Про іпотеку», необхідно керуватися вимогами статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статтею 109 ЖК УРСР.

Згідно п.41 рішення ЄСПЛ по справі «Крицька та Крицький проти України №30856/03» втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Відповідно п.44 втручання заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

В межах розгляду позовних вимог позивачем ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не були доведені належними та допустимими доказами підстави та суспільна необхідність втрати відповідачами прав користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2 та, відповідно, створення відповідачемами перешкод у користуванні вказаною квартирою позивачу.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного- процесуального кодексу України, Суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (третя особа: служба у справах дітей Чорноморської міської ради) про усунення перешкод в праві розпоряджатися майном відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Текст рішення виготовлено 10 лютого 2021 року.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко