КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3938/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», яке в подальшому було перейменоване в акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позову зазначено, що 24 лютого 2014 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № 1030, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 200 000,00 грн для придбання майнових прав на об`єкт нерухомості зі сплатою 16 % річних на строк 180 місяців, тобто до 23 лютого 2029 року.

Взабезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24 лютого 2014 року АТ «Ощадбанк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали між собою договір поруки № 1, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поручилися за належне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань, які виникають з договору про іпотечний кредит № 1030.

Оскільки позичальник не дотримувалася умов договору про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року, своєчасно не погашала кредит та проценти за користування ним у розмірі та порядку, визначеному договором, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030, яка станом на 24 травня 2018 року становить 386 048,91 грн і складається із: боргу за кредитом в сумі 195 530,23 грн, процентів за користування кредитом в сумі 124 464,41 грн, втрати від інфляції за прострочення сплати кредиту і процентів в сумі 56 155,29 грн, три проценти річних від простроченої суми кредиту і процентів в сумі 9 898,98 грн, а також понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 790,74 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030 у розмірі 378 691,93 грн, що складається із заборгованості зі сплати тіла кредиту в сумі 195 530,23 грн, процентів за користування кредитом в сумі 117 112,23 грн, втрат від інфляції унаслідок несплати тіла кредиту в сумі 16 741,45 грн, трьох процентів річних від простроченої суми тіла кредиту в сумі 2 946,56 грн, втрат від інфляції унаслідок несплати процентів за користування кредитом в сумі 39 413,84 грн, трьох процентів річних від простроченої суми процентів в сумі 6 947,62 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Державний ощадний банк України» по 1 893,46 грн судового збору з кожного окремо.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності укладення між сторонами 24 лютого 2014 року договору про іпотечний кредит № 1030 та договору поруки № 1, а також отримання позичальником кредитних коштів у сумі 200 000,00 грн, проте внаслідок неналежного виконання останньою своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість і поручителі не виконали свого обов`язку відповідати перед кредитором за належне виконання боржником умов цього договору, тому сума заборгованості, яка нарахована в межах строку позовної давності, підлягає солідарному стягненню з відповідачів до часу зміни позивачем умов основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичних платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Бондаря А.В.подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині стягнення процентів, втрат від інфляції, трьох процентів річних та сум тіла кредиту за межами загального строку позовної давності, а також в частині стягнення коштів із поручителів, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що оскаржуване рішення суду не грунтується на умовах договору, а лише на припущеннях, оскільки під час розгляду справи позивач не надав витребувані оригінали документів, яким обґрунтовувалися позовні вимоги. Ніхто із відповідачів не заперечував факт укладання кредитного договору із банком, однак в даний час спір стосується лише розміру процентів, які зазначені в договорі, та наявності договорів поруки. До матеріалів справи долучені не копії документів, зроблених з оригіналів, а розпечатка відсканованих (електронних) копій документів, тому було доречним не призначити експертизу справжності підпису, а експертизу для встановлення, чи має електронний документ ознаки зміни (модифікації), проте цього зробити неможливо у зв`язку із відсутністю оригіналу цього документу. Відсутність оригіналу документу, що підтверджує борг, є підставою для відмови у позові. Таким чином суду першої інстанції слід було прийняти рішення про відмову у позові у зв`язку із недоведеністю обставин розміру процентів за кредитом, включаючи штрафні санкції, а також недоведеністю укладання договору поруки. Крім того, згода сторони договору на продовження строку позовної давності має бути явно виражена, тому суд безпідставно стягнув суму заборгованості за межами позовної давності. Рішення суду про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми процентів, на думку представника відповідача, є взагалі абсурдним, оскільки це є нарахування процентів на проценти.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Гребенар О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, яке проведене у режимі відеоконференції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин першої, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статтях 526, 530, 610, 612 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України)..

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Обґрунтовуючи наявність між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 кредитних відносин, позивачем було долучено до позовної заяви копію договору про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030, укладеного між банком в особі філії - Луганського обласного управління та ОСОБА_1 , за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 200 000,00 грн для придбання майнових прав на об`єкт нерухомості зі сплатою 16 % річних на строк 180 місяців, тобто до 23 лютого 2029 року (т. 1, а. с. 8-11).

За клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 ухвалою суду від 13 лютого 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, витребувано в АТ «Ощадбанк» оригінал договору про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030 (т. 1, а. с. 202-211).

Однак позивач повідомив про неможливість подати доказ, який суд зобов`язав його надати, з посиланням на те, що надати оригінал договору про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030 не має можливості у зв`язку з тим, що він фактично знаходиться у приміщенні філії АТ «Ощадбанк» - Луганського обласного управління, розташованого у м. Луганську, тобто в населеному пункті, де здійснювалась антитерористична операція та продовжує проводить Операція об`єднаних сил, а будівля Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», майно, кошти та документи банку захоплені невстановленими озброєними особами, про що відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження № 0000125 (т. 1, а. с. 43, 44, 231-241).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК Україниучасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У зв`язку з цим, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості (т. 1, а. .с. 5-7).

Крім того, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами (т. 1, а.с. 13-24).

Наведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18) та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19).

При цьому банк вказував і не заперечувала позичальник, що з вищевказаної виписки по рахунку позичальника вбачається, що ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами та частково виконувала свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, також належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 4 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором.

Суд першої інстанції установив, що на підтвердження факту укладення між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 договору про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030 позивачем додатково надано суду копію платіжного доручення від 24 лютого 2014 року № 74016818 (т. 1, а. с. 12) та виписку з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 13-24, т. 2, а. с. 88-110).

Сама ОСОБА_1 долучила до відзиву на позовну заяву копію іпотечного договору від 24 лютого 2014 року та договору про внесення змін до іпотечного договору від 30 травня 2014 року, за якими вона передала в іпотеку АТ «Ощадбанк» майнові права на об`єкт нерухомості - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а після завершення будівництва - квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 114-123, 125-126).

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, дослідивши належність, допустимість, достовірність наведених доказів, а також їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності з розрахунком заборгованості, випискою та іншими доказами, які було подано сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що матеріалами справи підтверджено і фактично не заперечувалося сторонами факт укладення АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 договору про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030 та отримання позичальником за цим договором кредитних коштів у сумі 200 000,00 грн.

Більш того, посилання представника відповідача про недоведеність факту отримання позичальником кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обґрунтованим у розумінні положень статей 6, 627-629, 1054 ЦК України, оскількине можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Таким чином, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 4 липня 2018 року у справі № 10/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з пунктом 3.9.1.1 договору про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030 банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та інших платежів у випадку затримки сплати частини основної суми боргу та/або процентів за користування кредитом, інших платежів за цим договором на три календарні місяці.

Зазначеним пунктом кредитного договору сторони врегулювали питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

У пункті 3.9.2 сторони договору про іпотечний кредит погодили, що виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення кредиту, процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом шістдесяти календарних днів з дати одержання такої вимоги. Сторони за взаємною згодою встановили, що визначені в абзаці першому цього пункту договору строк починає відліковуватись з дати вручення позичальнику відправлення, що зазначена в повідомленні про вручення поштового відправлення, або дата, зазначена на такому листі позичальником при отриманні ним такого листа особисто. Якщо пошта (поштова служба) не може вручити письмову вимогу про усунення порушення позичальнику через відсутність за місцем проживання такої особи, його відмову прийняти поштове відправлення, незнаходження місця фактичного проживання позичальника або з інших причин, письмова вимога про усунення порушення зобов`язання, вважається врученою позичальнику у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з простроченням позичальником ОСОБА_1 термінів сплати тіла кредиту та процентів за користування коштами понад три місяці АТ «Ощадбанк» змінило строк виконання основного зобов`язання, звернувшись до позичальника з письмовою вимогою від 14 грудня 2017 року достроково повернути кредит та сплатити проценти за користування ним (т. 1, а. с. 37-38).

З огляду на пункт 3.9.2 договору про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030 вимога банку від 14 грудня 2017 року вважається врученою 27 лютого 2018 року, позаяк цей день зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення (т. 1, а. с. 37, 229).

Оскільки боржник не виконала вимогу банку від 14 грудня 2017 року, не усунула порушень умов кредитного договору протягом 60 календарних днів з дати отримання указаної вимоги, строк повернення кредиту у повному обсязі за договором про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030 настав 28 квітня 2018 року.

Ураховуючи наведене, районний суд дійшов правильного висновку про те, що проценти, нараховані банком за період з 28 квітня 2018 року до 23 травня 2018 року стягненню не підлягають, оскільки вони нараховані позивачем після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту (зміни строку виконання основного зобов`язання).

Як свідчать матеріали справи та не спростовано позичальником, заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 195 530,23 грн, а проценти за користування кредитом, нараховані АТ «Ощадбанк» за період з 24 лютого 2014 року до 23 травня 2018 року - 132 903,84 грн. Утім, проценти за користування кредитом за період з 24 лютого 2014 року до 28 квітня 2018 року становлять 117 112,23 грн (13 2903,84 грн - 2 571,35 грн (проценти за період з 1 квітня 2018 року до 30 квітня 2018 року) - 1 971,38 грн (проценти за період з 1 травня 2018 року до 23 травня 2018 року) + 2 290,55 грн (проценти за період з 1 квітня 2018 року до 28 квітня 2018 року (193 530,23 грн х 16 % / 365 днів х 27 днів = 2 290,55 грн)) - 8 439,43 грн (сплачені проценти) - 5 100,00 грн (суми, сплачені ОСОБА_1 після пред`явлення позову, які відповідно до вимог статті 534 ЦК України враховані для погашення заборгованості за процентами) = 117 112,23 грн) (т. 1, а. с. 5-7, т. 2, а. с. 68-110, 129, 130).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбачені статтею 625 ЦК України, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань.

Разом з тим, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.

Виходячи із систематичного аналізу наведених норм права, колегія суддів приходить до висновку про те, що для настання правових наслідків у формі юридичної відповідальності зі сплати 3 % річних та інфляційних втрат (частина друга статті 625 ЦК України) обов`язковим є наявність елемента порушення договірних зобов`язань. Міра відповідальності у формі нарахування перелічених штрафних санкцій настає з моменту вчинення кредитором порушення (прострочення) грошового зобов`язання.

Зважаючи на те, що зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати кредиту визначене у національній грошовій валюті - гривні, суд обґрунтовано вважав, що АТ «Ощадбанк» має право вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми тіла кредиту і відсотків.

При цьому вказані проценти не є тотожними відсоткам, нарахованим згідно статтею 1048 ЦК України, оскільки стягнення сум (відсотків) за статтею 1048 ЦК України є платою (винагородою) за користування грошовими коштами, а стягнення сум згідно частиною другою статті 625 ЦК України, є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Судом першої інстанції перевірено і з урахуванням наведених вище висновків встановлено, що заявлені позивачем втрати позивача від інфляції унаслідок несплати тіла кредиту становлять 16 741,45 грн, три проценти річних від простроченої суми - 2 946,56 грн, а втрати від інфляції унаслідок несплати процентів за користування кредитом, нарахованих до 28 квітня 2018 року, становлять 39 413,84 грн, три проценти річних від простроченої суми - 6 786,91 грн (т. 1, а. с. 5-7).

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами як на підставу своїх вимог і заперечень, дійсних обставин справи та правильно розтлумачених норм матеріального права, зробив законний і обгрунтований висновок, що загальна сума заборгованості за договором про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030, яка підлягає стягненню з позичальника, становить 378 691,93 грн, у тому числі: заборгованість зі сплати тіла кредиту в сумі 195 530,23 грн, проценти за користування кредитом в сумі 117 112,23 грн, втрати від інфляції унаслідок несплати тіла кредиту в сумі 16 741,45 грн, три проценти річних від простроченої суми тіла кредиту в сумі 2 946,56 грн, втрати від інфляції унаслідок несплати процентів за користування кредитом в сумі 39 413,84 грн, три проценти річних від простроченої суми процентів в сумі 6 947,62 грн (6 952,42 грн - 4,80 грн = 6 947,62 грн).

Колегія суддів погоджується із зазначеними розрахунками, вони грунтуються на вимогах закону та підтверджуються матеріалами справи. Обґрунтовуючи принцип здійснення такого нарахування, позивачем також надано, а судом першої інстанції наведено у рішенні методику з поясненням розрахунків.

Аргументи відповідача про те, що стягнення процентів, втрат від інфляції, трьох процентів річних та сум тіла кредиту відбулося поза межами загального строку позовної давності є безпідставними, оскільки у пункті 11.1.2 договору про іпотечний кредит сторони погодили збільшення позовної давності, зазначивши, що до всіх правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням цього договору (у тому числі щодо всіх грошових зобов`язань - повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо) застосовується строк позовної давності тривалістю у тридцять років, що відповідає приписам частини першої статті 259 ЦК України.

Відтак, підстав для відмови у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, про застосування якого просила відповідач, немає з огляду на те, що позовна давність до жодної з вимог банку на час звернення до суду не спливла.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, поручителі, які спільно поручились, відповідають перед кредитором солідарно. У разі укладення кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання, частина третя статті 554 ЦК України не застосовується. У такому випадку кредитор має право пред`явити вимогу до кожного з поручителів на підставі окремого договору, відповідно до яких кожен із поручителів відповідає перед кредитором разом із боржником як солідарні боржники.

Отже, за виконання одного і того ж зобов`язання може поручитися одна особа або кілька осіб. В останньому випадку мова йде про множинність осіб на стороні поручителя. Вони можуть поручитися спільно за одним договором або незалежно один від одного.

Обгрунтовуючи укладення між АТ «Ощадбанк» та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 договору поруки, позивачем надано суду копію договору поруки № 1, укладеного між ним в особі філії - Луганського обласного управління, позичальником ОСОБА_1 та поручителями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , згідно з яким відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 поручилися за належне та своєчасне виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань, які виникають з договору про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030 (т. 1, а. с. 25-29).

У договорі про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030 (пункт 1.1.23) вказано, що його виконання забезпечується порукою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Більш того, однією з умов укладення кредитного договору було укладення договору поруки (пункт 3.1.1.2 кредитного договору).

В суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 заперечувала факт укладення нею договору поруки від 24 лютого 2014 року № 1.

Ухвалою суду від 13 лютого 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 витребувано в АТ «Ощадбанк» оригінал договору поруки від 24 лютого 2014 року № 1 (т. 1, а. с. 202-211).

Проте позивач повідомив про неможливість подати доказ, який суд зобов`язав його надати, мотивуючи це знову ж таки тим,що надати оригінал договору поруки від 24 лютого 2014 року № 1 фактично знаходиться у приміщенні філії АТ «Ощадбанк» - Луганського обласного управління, розташованого у м. Луганську, тобто в населеному пункті, де здійснювалась антитерористична операція та продовжує проводить Операція об`єднаних сил, а будівля Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», майно, кошти та документи банку захоплені невстановленими озброєними особами, про що відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження №0000125 (т. 1, а. с. 43, 44, 231-241).

Слід врахувати, що у пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, на яку покладено відповідний обов`язок, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

На виконання вимог пунктів 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України, судом першої інстанції 2 червня 2020 року було роз`яснено представнику відповідача ОСОБА_3 право заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи електрофотокопії договору поруки від 24 лютого 2014 року № 1 для з`ясування того, чи підпис виконаний у цьому договорі особисто ОСОБА_3 (т. 2, а. с. 167-169), проте представник відповідач таким процесуальним правом не скористався, продовжуючи заперечувати підписання його довірителем цього правочину.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку відсутність у позивача оригіналів кредитної справи, в тому числі договору поруки, не є підставою для визнання факту, що ОСОБА_1 не отримувала кредит, а поручителі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не брали на себе зобов`язання солідарно з позичальником нести відповідальність у разі порушення зобов`язання із повернення грошових коштів та не підписували договір поруки.

Вказані обставини доведено сукупністю інших документів, які наявні в матеріалах справи та яким суд надав належну правову оцінку у взаємозв`язку, в результаті чого правильно виходив із того, що позивач довів належними та достовірними доказами обставини щодо укладення між сторонами кредитного договору та договору поруки.

Нотаріально засвідчена заява ОСОБА_3 , адресована не визначеному колу осіб (т. 2, а. с. 18), про те, що вона не підписувала договору поруки від 24 лютого 2014 року № 1, не може бути належним доказом на підтвердження того, що вказаний правочин нею не вчинявся.

Встановлено, що з поручителями укладався один договір поруки, за яким вони поручилися спільно відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного і того самого кредитного договору.

Отже, позивач має право вимагати солідарного стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 24 лютого 2014 року № 1030 з позичальника ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , оскільки поруку вони надали спільно за одним договором.

При цьому суд установив, що порука до договором від 24 лютого 2014 року № 1 не припинена, позаяк позивач пред`явив вимогу до поручителів у строк, визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України, а пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й протягом шести місяців, починаючи з настання граничного строку повернення кредиту у повному обсязі за договором про іпотечний кредит пред`явив позов до поручителів.

З огляду на все вищевикладене та встановивши, що ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 378 691,93 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення вказаної заборгованості з боржника та поручителів у солідарному порядку на користь позивача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження інших доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 83, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній