Постанова

Іменем України

09 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 682/2422/19

провадження № 61-7719св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

третя особа - орган опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа - орган опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 березня 2020 року у складі колегії суддів: Купельського А. В., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, який уточнили в процесі розгляду справи, та просили: визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме - житловим будинком АДРЕСА_1 , та усунути перешкоди у володінні, користуванні майном, а саме - вказаним будинком шляхом виселення відповідачів; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що вони є співвласниками в рівних частках житлового будинку АДРЕСА_1 , який вони отримали в спадок після смерті ОСОБА_9 . В успадкованому будинку вони не проживали, проте в 2002 році за усною домовленістю надали дозвіл на тимчасове проживання в цьому будинку ОСОБА_3 . Також домовились про те, що згодом, після виготовлення нею правовстановлюючих документів на будинок, вона зобов`язувалась його викупити шляхом укладення між ними договору купівлі-продажу. Всупереч умовам домовленості жодних дій, спрямованих на укладення договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 не вчинила, окрім того, без дозволу власників зареєструвала в ньому інших членів своєї сім`ї - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Численні звернення до правоохоронних органів та органів прокуратури, направлені протягом 2015 - 2017 років з метою захисту порушеного відповідачами права власності, як і письмові вимоги, направлені відповідачам, про добровільне зняття з реєстрації в будинку та виселення результатів не дали. Враховуючи викладене, а також те, що відповідачі в добровільному порядку відмовляються знятися з реєстрації та продовжують безпідставно володіти і користуватись належним їм майном, просили позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Славутський міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 10 січня 2020 року позов задовольнив частково. Визнав ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме - житловим будинком АДРЕСА_1 . Усунув ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди у володінні і користуванні цим будинком, шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 як таких, що без належних правових підстав проживають у цьому будинку, володіють та користуються власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . В іншій частині позовних вимог відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивачі є законними власниками спірного будинку, а тому мають право на власний розсуд розпоряджатися належним їм майном. Відповідачі будь-яких доказів законного перебування у спірному житловому приміщенні не надали.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Хмельницький апеляційний суд постановою від 31 березня 2020 року рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 січня 2020 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що відповідачі за усною домовленістю з позивачами, без визначення строку проживання, з умовою укладення в подальшому договору купівлі-продажу, передавши ОСОБА_1 частину коштів, вселились у будинок і зареєструвалися в ньому, протягом більше п`ятнадцяти років за згодою позивачів проживали у спірному будинку, уклали договори про надання комунальних послуг, провели ремонт будинку. Зазначені обставини та відсутність доказів наявності у відповідачів іншого житла, проживання позивачів в іншому населеному пункті підтверджують існування достатніх і тривалих зав`язків відповідачів із конкретним спірним житлом, втрата якого буде крайньою формою втручання у право на житло. За таких обставин, виселення відповідачів з житла без захисту їх прав не можна визнати таким, що переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), та є необхідним у демократичному суспільстві. Крім того, задоволення позову буде порушенням принципу пропорційності прав сторін і не буде забезпечувати розумний баланс між інтересами позивачів і відповідачів.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У травні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 березня 2020 року і залишити в силі рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 січня 2020 року.

Касаційна скарга мотивована неврахування апеляційним судом того, що ОСОБА_3 не надала доказів на підтвердження укладення з позивачами договору купівлі-продажу чи договору оренди спірного будинку у встановленому законом порядку. Інших доказів, що підтверджували б наявність правових підстав для користування цим будинком, теж не надано. Без підтвердження належними та допустимими доказами залишаються твердження ОСОБА_3 про здійснення нею оплати послуг щодо оформлення правовстановлюючих документів на спірний будинок, передання грошових коштів позивачам. Крім того, ОСОБА_3 не надала доказів того, що позивачі надавали згоду на реєстрацію її та членів її сім`ї у будинку. Натомість, матеріали справи містять докази звернень позивачів до відповідних органів щодо неправомірності реєстрації місця проживання відповідачів. Після ухвалення рішення, яким ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право користуватись житловим приміщенням, і під час подання апеляційної скарги вона зазначила нове місце проживання - АДРЕСА_2 . Ця обставина підтверджує наявність у ОСОБА_3 іншого житла. Не відповідають дійсності й висновки суду апеляційної інстанції про те, що у спірному приміщенні зареєстровані відповідачі, оскільки у матеріалах справи міститься довідка міграційної служби про реєстрацію у цьому приміщенні саме позивачів та їх члена сім`ї. Підставою касаційного оскарження зазначено і те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, від 06 листопада 2018 року у справі № 1326/1314/2012, від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц та від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц. Крім того, у скарзі зазначено, що, застосувавши норму статті 8 Конвенції без урахування висновків, викладених у рішеннях Верховного Суду, суд апеляційної інстанції неправильно застосував принцип пропорційності прав сторін і, встановивши можливе порушення прав відповідачів на житло, не врахував, що позивачі таким чином позбавляються права власності на це майно, оскільки суд фактично легітимізує проживання відповідачів у житлі, що належить позивачам, без відповідних на це правових підстав. Суд апеляційної інстанції також не врахував необхідності збереження фундаментальних прав особи, чим створив для позивачів надмірний та непропорційний тягар у вигляді позбавлення права на мирне володіння майном.

У червні 2020 року представник ОСОБА_3 - адвокат Горщар Богдан Анатолійович подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, посилаючись на те, що вона є законною і обґрунтованою. Зазначив, що доводи, наведені в касаційній скарзі, не відповідають дійсним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах закону, не спростовують доведені обставини і не обґрунтовують порушення судом норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

18 травня 2020 року справа № 682/2422/19 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 квітня 2014 року № 21168874, виданим реєстраційною службою Славутського МРУЮ Хмельницької області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками (кожен по 1/2 частині) житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Зазначене майно вони отримали в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину за законом від 26 липня 2005 року та витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 24 квітня 2014 року № 37229685 та № 37229751.

Згідно з довідкою від 10 липня 2019 року, виданою виконавчим комітетом Славутської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Крім вказаних осіб, там фактично проживають без реєстрації ОСОБА_7 та її син ОСОБА_8 , що підтверджується актом підтвердження факту проживання від 24 вересня 2019 року № 48, складеним головою квартального комітету № 6 Кирилюк С. О. за підписом свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 14 червня 2017 року серії НОМЕР_1 , виданого Славутським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Хмельницькій області ОСОБА_7 є дружиною відповідача ОСОБА_4 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідачі за усною домовленістю з позивачами, без визначення строку проживання, з умовою укладення в подальшому договору купівлі-продажу, передавши ОСОБА_1 частину коштів, вселились в будинок і зареєструвалися в ньому, протягом більше п`ятнадцяти років за згодою позивачів проживали у спірному будинку, уклали договори про надання комунальних послуг, провели ремонт будинку. Зазначені обставини та відсутність доказів наявності у відповідачів іншого житла, проживання позивачів у іншому населеному пункті, підтверджує існування достатніх та тривалих зав`язків відповідачів з конкретним спірним житлом, втрата якого буде крайньою формою втручання у право на житло.

Верховний Суд погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки у цій справі право власності позивачів лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачів, проте позивачі на захист такого обмеження вимагають саме позбавлення права відповідачів на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову.

У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що відповідачі не можуть бути визнані такими, що втратили право користування спірним будинком, та виселені з нього.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом того, що ОСОБА_3 не надала доказів згоди позивачів на реєстрацію її та членів її сім`ї у будинку, на правильність висновків апеляційного суду не впливають, оскільки саме позивачі відповідно до статей 12, 81 ЦПК України повинні були довести факт незаконної реєстрації відповідачів.

Крім того, в оцінці спірних правовідносин Верховний Суд враховує і строк проживання відповідачів у будинку за згоди позивачів (з 2002 року) та той факт, що позивачі лише після оформлення права власності спадкового майна у 2017 році почали вчиняти активні дії, спрямовані на зобов`язання укладення договору найму (оренди), а в подальшому і на виселення відповідачів. Ці обставини свідчать про те, що позивачі тривалий час (протягом більше 15 років) не цікавилися своєю власністю та не бажали проживати у спірному житловому будинку, що не дає підстав уважати, що суд створив для позивачів надмірний та непропорційний тягар у вигляді позбавлення права на мирне володіння майном.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Не заслуговують на увагу і посилання в скарзі на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду, оскількиз урахуванням фактичних обставин цієї справи, встановлених судом, немає підстав вважати, що апеляційний суд ухвалив рішення без урахування висновків щодо застосування норм права в подібних правовідносинах.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону і підстав для її скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко