Справа № 331/4557/20
Провадження № 2/331/459/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

за участю секретаря Мироненко О.В.

позивача- ОСОБА_1

представника позивача- ОСОБА_2

представника відповідача- ОСОБА_3

розглянувши в загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частку квартири,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , в листопаді 2020 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом, в якому просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним 19/100 часток квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1997 року по 2008 рік він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 . Від шлюбу сторони мають дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .В жовтні 2007 року рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя шлюб було розірвано.

Під час шлюбу, в 2002 р, сторонами була придбана квартира, розташована за адресою АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. З моменту розірвання шлюбу та по теперішній час вказаним майном користується відповідач та у неї перебувають документи на житло, частки якого також належать дітям.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2020 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки а також витребувані докази у справі.

09 лютого 2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву з письмовими доказами на його обґрунтування, в якому проти задоволення позову заперечує, виходячи з наступного. Дійсно, під час шлюбу було придбано вказане нерухоме майно. Після розірвання шлюбу сторони досягли усної домовленості, що майно й надалі залишатиметься у користуванні та володінні відповідача, оскільки позивач не має у ньому жодної потреби. Після розірвання шлюбу відповідач протягом дванадцяти років користувалася житлом, самостійно, з власні кошти здійснювала оплату комунальних платежів, несла інші витрати. Відповідач не визнає твердження позивача про те, що вона уникала спілкування з ним щодо спільного майна, перешкоджала його поділу та утримувала у себе. В обгрунтування процесуальної позиції по справі надає письмові докази та посилається на пропуск позивачем строку позовної давності.

09 березня 2021 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 10 березня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

У судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 , підтримав заявлений позов з підстав, викладених у ньому та у заявах по суті справи, просив повністю задовольнити. Зазначив, що після розірвання шлюбу він не користувався квартирою, оскільки між сторонами була усна домовленість.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив повністю відмовити у їх задоволенні, з підстав викладених стороною відповідача у заявах по суті справи, зокрема, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 29 грудня 1989 року позивач уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_4

07 лютого 2008 року шлюб між сторонами було розірвано. Розірвання шлюбу зареєстровано у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, за актовим записом № 27 .

Під час спільного проживання, в період шлюбу, 02 червня 2003 року сторонами було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору № 16 пайової участі в будівництві житлового будинку АДРЕСА_2 . Купівля квартири була здійснена за 110 235 грн., згідно договору.

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на ім`я відповідачки ОСОБА_4 .

За договором дарування № 1018 від 24.07.2003 року ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 набули права спільної часткової власності у розмірі по 31/150 кожний на спірну квартиру (що підтверджено витягом Державного реєстру речових прав).

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 Сімейного кодексу України).

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачено ст. 65 Сімейного кодексу України.

У відповідності до ч. 1, 2, 4 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Судом встановлено, що сторони по справі дійсно в період шлюбу придбали спірну квартиру , однак позивач у справі протягом дванадцяти років після розірвання шлюбу не звертався до суду із позовом про поділ майна, що є предметом розгляду.

За нормою ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Таким чином, ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України та п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до п. 137 рішення ЄСПЛ від 09 січня 2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11), суд вважає, що строки позовної давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь - якій несправедливості, яка б могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладені норми чинного законодавства та обставини справи суд доходить висновку, що позивач пропустив строк позовної давності для пред`явлення вимог про поділ майна подружжя, виходячи з наступного.

Шлюб між подружжям було розірвано в лютому 2008 року . За домовленістю сторін нерухоме майно, що було придбане під час шлюбу та зареєстроване на праві власності за відповідачем, залишилося у її користуванні.

Відповідач після розірвання шлюбу користувалася нерухомим майном, несла витрати щодо його утримання. Позивачем не надано суду доказів того, що протягом цього часу він звертався до відповідача щодо поділу спільного майна, у добровільному порядку та остання уникала спілкування з цього приводу. Крім того, питання щодо поділу спільного майна подружжя вже вирішувалося судом, однак позивачем в межах розгляду Жовтневим районним судом м. Запоріжжя цивільної справи № 2-214/07 не було заявлено вимоги про поділ спільного майна подружжя квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене у сукупності свідчить про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя після спливу строку позовної давності.

Судом встановлено, що позивач не подав до суду заяву про поновлення строку звернення до суду пропущеного з поважних причин, та про обґрунтування та докази щодо пропущення такого строку.

Судом встановлено, що представник відповідача просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності в три роки після того, як позивач дізнався про порушення його прав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.У частині другій пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Таким чином в своїй заяві позивач вказує подію та момент порушення його права власності від якого відраховується термін позовної давності, дату подання відповідачем в вересні 2020 року до суду позову про визнання його таким, що втратив право користування житлом. Це не відповідає дійсності та спростовується доказами, які містяться в матеріалах цивільної справи та поясненнями самого позивача у відповідях на питання представника відповідача.

В ході розгляду справи встановлено, що після розірвання шлюбу та поділу майна подружжя в судовому порядку , вже був розподіл майна подружжя, але спірна квартира в перелік не входила. В подальшому всі витрати з утримання майна здійснював відповідач (після розірвання шлюбу та поділу грошей). Такім чином, позивач протягом дванадцяти років вважав, що там його частка, але не сплачував за неї.

В мотивувальній частині рішення суду по справі 2-214/07 від 07 червня 2007 року встановлено перелік спільного майна, яке було нажито подружжя у шлюбі. Суд з`ясовував ці обставини у сторін і спірна квартира до переліку спільного майна подружжя не входила. Право власності і право користування нею безпосередньо пов`язані та випливають одне з одного. Після розірвання шлюбу відповідач не бажав виселятися з квартири, вів антисоціальний спосіб життя. Ці обставини доводяться довідкою Жовтневого РВ Запорізького МУ ГУМВС України в Запорізькій області від 04.12.2012 року за № 27/8-15402 , в якій зазначені родинні конфлікти, перешкоджання видачі речей, вчинення насильства в сім`ї, хуліганство та зловживання алкоголем. В 2015 році відповідач позивача вимушена була примусово виселити з квартири, і ця обставина підтверджується поясненнями ОСОБА_1 наданими в судовому засіданні , в яких останній зазначив, що не міг проживати в спірному житлі, оскільки його колишня дружина в 2015 році стала проживати разом з іншим чоловіком, якого вселила до квартири , чим створила йому певні незручності.

Таким чином строк позовної давності на звернення до суду сплив у 2018 році, так як момент порушення права власності позивача мав місце у 2015 році.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя слід відмовити, застосувавши до даних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. 253-257 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частку квартири відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Жовтневий районний суд м. Запоріжжя.

Повний текст судового рішення складений 01 червня 2021 року.

Суддя: