Справа № 214/8082/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 квітня 2021 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Чернової Н.В.,

при секретарі судового засідання - Звада Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лівицького Олександра Миколайовича до ОСОБА_2 , третя особа: Саксаганський районний у місті Кривому Розі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження дитини даних про батька дитини, суд -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лівицький О.М., звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд в якій просить суд виключити з актового запису про народження дитини ОСОБА_3 № 668 від 28 листопада 2017 року, складеного Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області; стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 2522,00 грн.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог зазначив, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 16.06.2017 року Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблений відповідний актовий запис №241. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі 212/996/20 від 18 травня 2020 року шлюб розірвано. Відповідно до свідоцтва про народження у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого записано позивача ОСОБА_1 . Представником позивача зазначено, що позивач при реєстрації дитини вважав себе батьком і не знав зворотного, оскільки у відповідачки, після розірвання шлюбу у 2018 році, виникли сумніви стосовно батьківства позивача. Тому сторони вирішили пройти ДНК- тест. Відсутність кровного споріднення між позивачем та дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується результатом аналізу ДНК № MGT -2098 від 22.02.2018 року. Після проведення ДНК тесту відповідачка в усній формі пообіцяла позивачу ОСОБА_1 , що не буде подавати ніяких заяв до суду про стягнення аліментів, у зв`язку з тим, що він не є батьком дитини. Однак згідно судового наказу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.03.2020 року стягнуто з позивача на користь відповідачки ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 28.02.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою суду від 29.12.2020 року було відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження, із призначенням підготовчого засідання та викликом сторін.

Ухвалою суду від 01.03.2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Лівицький О.М. не з`явилися. Від представника позивача адвоката Лівицького О.М. надійшла заява про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягають.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, надала до суду письмову заяву, в якій просила ухвалити рішення в письмовому провадженні, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Представник третьої особи Саксаганського районного у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, про розгляд справи в суді був повідомлений належним чином, подав до суду заяву, про розгляд справи без участі їх представника.

Суд з урахуванням ч.3 ст.211, ст. 223 ЦПК України, визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи, від яких не надійшло клопотання про відкладення розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Визнання позовних вимог відповідачкою ОСОБА_2 , не дає суду підстав для їх задоволення.

Так, дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

У відповідності до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Так, засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України (далі - СК України).

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.05.2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 16.06.2017 року Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблений відповідний актовий запис №241 - розірвано (а.с.11-13).

Між сторонами виник спір щодо батьківства позивача стосовно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Порядок визначення походження дитини регулює глава 12 СК України.

Згідно з свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , складеного Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 28.11.2017 року, відповідний актовий запис №668 вбачається, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батько - ОСОБА_1 та мати - ОСОБА_2 (а.с. 17).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Оскільки у спорах про виключення з актових записів відомостей про батьківство зачіпаються права не лише сторін спору, а й дитини, то згідно пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України).

Частиною 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

В судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК України), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126, 127 СК України) (пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (далі - Постанова ПВСУ № 3). Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (стаття 136 СК України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини (абзаци другий та третій пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.

Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено (ч.6 ст.136 СК України).

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України, на суд покладаються певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

ЄСПЛ зазначив у справі «Jevremovic v.Serbia», що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу унтересам конкретної дитини («Jevremovic v.Serbia», заява 3150/05§109. Рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Законодавством передбачено певні обов`язки батьків стосовно їх дитини, а також необхідність увалити судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права та обов`язки їх батьків, інших осіб. Задоволення позову позивача призведе до скасування відповідних обов`язків позивача перед дитиною.

Відповідно, з урахуванням частини третьої статті 12, статті 81 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною можливо будь-якими допустимими доказами. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, у тому числі висновками судово-медичної, біологічної чи генетичної експертиз, при цьому для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц (провадження № 61-14438св18) вказано, що «експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо».

Так, Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК - тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Суд встановив, що жодного клопотання чи заяви про призначення експертизи та запитань перед експертами позивач та його представник не заявляли, надали суду заяву, де просили розглянути справу у їх відсутність.

Позивач оспорюючи факт свого батьківства надав до суду, як доказ, експертний висновок про біологічне батьківство № MGT -2098, аналіз ДНК про біологічне батьківство наданого medical genomics від 22.02.2018 року, відповідно до якого біологічне батьківство ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_3 повністю виключено (вірогідність батьківства 0%) (а.с. 19).

Судом не може бути прийнято вказаний документ в якості належного та допустимого доказу, оскільки він не відповідає вимогам частин 6,7 статті 102 ЦПК України. Цей висновок є конфіденційним та застосовується для особистих мотивів замовника, оскільки як вбачається з тексту висновку, вказана установа не несе відповідальності за походження зразків, наданих замовником, за достовірність яких несе відповідальність виключно замовник. У вказаному висновку також зазначено, що взяті зразки не були отримані з дотриманням встановленої юридичної процедури, а тому результати проведених аналізів можуть не мати доказової сили при судовому розгляді. Всі учасника дослідження розуміють та приймають той факт, що результати проведеного ДНК аналізу видають виключно для особистої інформації.

Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, та беручи до уваги, що надання у даній категорії справ доказів про те, що ОСОБА_1 в момент реєстрації батьком дитини він не знав, що не є її батьком та обов`язкове проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, яка проводиться саме за клопотанням сторін та саме експертний висновок щодо відсутності кровного споріднення між особою, записаною батьком і дитиною є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства по справі і підставою для виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини, суд вважає у задоволенні позову належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 126, 136 СК України, ст.ст. ст.ст.12,13,77,81,259,263-265,268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лівицького Олександра Миколайовича до ОСОБА_2 , третя особа: Саксаганський районний у місті Кривому Розі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження дитини даних про батька дитини - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду або через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 12.04.2021 року.

Суддя Н.В. Чернова