РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року , м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Осіпенко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Чмихало М.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Будника М.В.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сватове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувся до Сватівського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 про виселення, в якому просить, виселити відповідачку з належного йому на праві приватної власності будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов вмотивовує тим, що 04 червня 2003 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 82. З того часу вони спільно не проживали.

У 2002 році позивач придбав відповідачці житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в якому остання зареєстрована та є його власником.

У 2017 році відповідачка знову переїхала до будинку позивача, в якому мешкає по теперішній час.

Зазначає, що спільне життя з відповідачкою не склалося та стало нестерпним. Відповідачка постійно влаштовує сварки з ним, тобто систематично порушує правила співжиття, у веденні господарства та утриманні будинку участі не приймає. У добровільному порядку відповідачка відмовляється покинути належний позивачу будинок, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свій позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник позивача - адвокат Буднік М.В. в судовому засіданні позовні вимоги також підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що сама планувала виїхати з будинку позивача протягом місяця.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали позову, приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 01.12.2020 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Сватівському району та місту Голубівка Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано 04 червня 2003 року (а.с.5).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11981443 від 28.09.2006 року, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.9).

Відповідно до довідки № 1728/7 від 10.12.2020 року, наданої Сватівською міською радою Луганської області, вул. Артема м. Сватове, згідно розпорядження виконавчого комітету Сватіської міської ради № 10 від 18.01.2016 року, перейменовано на вул. Конституції.

Згідно акту про фактичне місце проживання особи на території Сватівської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 , складеного 22.12.2020 року, ОСОБА_2 фактично проживає у вказаному будинку (а.с.21).

Відповідно до довідки наданої УДМС в Луганській області, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.23).

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Згідно ч. 1 та 2 ст.317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи те, шлюб між сторонами розірвано, в судовому засіданні встановлено відсутність будь-яких відносин між ними, з урахуванням небажання позивача продовжувати подальше проживання з відповідачкою у належному йому будинку, а також згоду позивачки на переїзд за місцем своєї реєстрації, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, бо інакше буде порушене право позивача на мирне володіння своїм майном.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку - задовольнити.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Сватівським РВ УМВС України в Луганській області, виселити з належного ОСОБА_1 на праві приватної власності житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Сватівський районний суд Луганської області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення суду складено 24 травня 2021 року.

Суддя Л.М. Осіпенко