Справа № 368/1037/20
Рішення

Іменем України

"04" лютого 2021 р. м. Кагарлик Київської області

Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючий - суддя Закаблук О.В.

При секретарі - Балацька В.В.

За участі:

Позивач - ОСОБА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2

- розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, припинення права користування житловим будинком та зняття з реєстрації, суд, -

В С Т А Н О В И В :

01.10.2020 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, припинення права користування житловим будинком та зняття з реєстрації, в прохальній частині якої позивачка просить суд винести рішення, на підставі якого:

1. Прийняти позовну заяву до розгляду.

2. Усунути перешкоди у користуванні майном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , шляхом визнання припиненим сервітуту, а саме права ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користування житловим будинком та зняття з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовує наступними фактичними обставинами справи та нормами права:

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 07.11.2019 року у справі № 368/1290/19 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 (далі - Позивач) та ОСОБА_2 (далі - Відповідач).

Позивач є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Руденко А. В. від 25.06.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1453.

У встановленому законом порядку право власності на належний Позивачу будинок вона зареєструвала в Кагарлицькому БТІ, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.06.2010 року.

За адресою, належного Позивачу домоволодіння на реєстраційному обліку перебуває також Відповідач, - ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Демівщинської сільської ради Кагарлицької ради Київської області від 23.09.2020 року № 189.

Разом з тим, житловий будинок під адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований за Позивачем, є її власністю.

Однак, Відповідач не бажає добровільно знятись з реєстрації, що суперечить інтересам Позивача, як власника житлового будинку.

Згідно з довідкою, виданою виконкомом Демівщинської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 23.09.2020 року № 192, Відповідач проживає у АДРЕСА_2 .

Згідно з актом, складеним депутатом Демівщинської сільської ради Скуйбіда Галиною Андріївною та сусідами Позивача: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 23.09.2020 року, Відповідач дійсно зареєстрований, але не проживає у належному Позивачу будинку з 10.02.2020 року.

Отже, Відповідач фактично не проживає за місцем реєстрації, не пов`язаний з Позивачем сімейними відносинами, його реєстрація в належному Позивачу будинку суперечить її інтересам як власника вказаного будинку.

Таким чином, Позивач вважає, що має законне право звернутись до суду з вказаним позовом про визнання втрати Відповідачем права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення.

Відповідно до наведених норм матеріального права, ЦК України передбачає захист порушеного права позивача у судовому порядку і визначає шлях поновлення цього права.

Відповідно до ч. 1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

З 16.06.2003 року Позивач є законним власником вказаного житлового будинку. Її право власності на вказане майно підтверджується належними правовстановлюючими документами.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконгіість набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. З огляду на зазначене, Позивачу належить право володіння, користування та розпорядження житловим будинком, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Позивач набула права власності на зазначене домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.06.2010 року. Але, на сьогоднішній день, це право неправомірно обмежується Відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У зв`язку з тим що, Позивач є одноособовим власником вказаного житлового будинку, вона має всі, передбачені законом, права вимагати усунення будь-яких обмежень її права власності.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме : подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи), які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Проте, Позивач і Відповідач більше не є однією сім`єю, не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного господарства, а тому Відповідач у контексті наведеного, є сторонньою людиною для Позивача.

Разом з цим, згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові від 14 серпня 2019 року по справі № 702/101/18, право на проживання колишнього члена сім`ї розглядається як сервітут, який припиняється судом за позовом власника житлового приміщення при наявності обставин, які мають істотне значення.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Такою підставою був факт укладення шлюбу та проживання однією сім`єю Позивача з Відповідачем. Наразі шлюб між Позивачем і Відповідачем було розірвано, атому сервітут підлягає скасуванню через втрату сімейного зв`язку та відсутності інших підстав для збереження за Відповідачем права користування житловим будинком, що належить Позивачу на праві власності одноособово.

Позивач є власником житлового будинку, який є її особистою приватною власністю, а тому, з огляду на наведене, право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження №61-25371св18) та постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18 (провадження №61-42856св18).

Таким чином, право Відповідача на користування житловим будинком Позивача слід припинити та зняти його з реєстрації.

Реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом реєстрації, яким відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набуло законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Цією статтею передбачено й порядок зняття з реєстрації, що є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, а не суду.

Таким чином, якщо судом буде вирішено питання про визнання Відповідача таким, що втратив право користування житловими приміщенням, це є підставою для зняття органами реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, відповідача з реєстрації відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Враховуючи вищевказане та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 386, 391, 406 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 174 - 175 Цивільного процесуального кодексу України, - позщивач просить задовольнити вимоги, викладені в прохальній частині її клопотання.

01.10.2020 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В.

07.12.2020 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу, на підставі якої відкрито провадження, прийнято процесуальне рішення про проведення слухання справи в порядку загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання на 16 год. 00 хв. 20.01.2021 року.

20.01.2021 року проведення підготовчого судового засудання відкладено на 10 год. 00 хв. 04.02.2021 року в зв`язку з неявкою відповідача ОСОБА_2 .

В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 04.02.2021 року, позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Що стосується судових витрат, то вона не забажала їх стягувати з відповідача ОСОБА_2 , та просила їх не стягувати на її користь в судовому рішенні.

В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 04.02.2021 року, відповідач ОСОБА_2 позов визнав в повному обсязі, йому судом роз`яснено в судовому засіданні процесуальні наслідки визнання позову, які йому зрозумілі, проте, відповідач наполягав на винесенні судового рішення з підготовчого судового засідання.

Визнання позову відповідачем ОСОБА_2 в підготовчому судовому засіданні дає підставу суду застосувати положення ч. 3 ст. 200 ЦПК України.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Отже, на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України суд приходить до висновку щодо можливості винесення судового рішення по результатам підготовчого судового засідання, не призначаючи судове засідання до основного судового розгляду по суті.

Суд, вислухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову, - шляхом винесення рішення, обгрунтовуючи своє рішення наступним.

Підсудність.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з довідки, яка видана 21.10.2020 року, відповідач по справі, - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно, враховуючи місце реєстрації відповідача та положення ч. 1 ст. 27, ч. 9 ст. 28 ЦПК України, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, як суду першої інстанції загальної юрисдикції.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні.

Позивачем по даній справі є фізична особа, - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка с. Демівщина Кагарлицького району Київської області, громадянка України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_3 , виданий 02 червня 2000 року Міським відділом № 1 Білоцерківського МУ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачем по даній справі є фізична особа, - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець с. Монастирець Хустського району Закарпатської області, громадянин України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 , виданий 02 червня 2000 року Міським відділом № 1 Білоцерківського МУ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Між сторонами по справі (позивачем та відповідачем) виник спір немайновго характеру за наступних обставин.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 07.11.2019 року у справі № 368/1290/19 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 (далі - Позивач) та ОСОБА_2 (далі - Відповідач).

Позивач є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Руденко А. В. від 25.06.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1453.

У встановленому законом порядку право власності на належний Позивачу будинок вона зареєструвала в Кагарлицькому БТІ, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.06.2010 року.

За адресою, належного Позивачу домоволодіння на реєстраційному обліку перебуває також Відповідач, - ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Демівщинської сільської ради Кагарлицької ради Київської області від 23.09.2020 року № 189.

Разом з тим, житловий будинок під адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований за Позивачем, є її власністю.

Згідно з довідкою, виданою виконкомом Демівщинської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 23.09.2020 року № 192, Відповідач проживає у АДРЕСА_2 .

Згідно з актом, складеним депутатом Демівщинської сільської ради Скуйбіда Галиною Андріївною та сусідами Позивача: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 23.09.2020 року, Відповідач дійсно зареєстрований, але не проживає у належному Позивачу будинку з 10.02.2020 року.

Отже, Відповідач фактично не проживає за місцем реєстрації, не пов`язаний з Позивачем сімейними відносинами, його реєстрація в належному Позивачу будинку суперечить її інтересам, як власника вказаного будинку.

Таким чином, Позивач має законне право звернутись до суду з вказаним позовом про визнання втрати Відповідачем права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення.

Відповідно до наведених норм матеріального права, ЦК України передбачає захист порушеного права позивача у судовому порядку і визначає шлях поновлення цього права.

Відповідно до ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

З 16.06.2003 року Позивач є законним власником вказаного житлового будинку. Її право власності на вказане майно підтверджується належними правовстановлюючими документами.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. З огляду на зазначене, Позивачу належить право володіння, користування та розпорядження житловим будинком, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У зв`язку з тим що, Позивач є одноособовим власником вказаного житлового будинку, вона має всі, передбачені законом, права вимагати усунення будь-яких обмежень її права власності.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме : подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи), які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Проте, Позивач і Відповідач більше не є однією сім`єю, не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного господарства, а тому Відповідач у контексті наведеного, є сторонньою людиною для Позивача.

Разом з цим, згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові від 14 серпня 2019 року по справі № 702/101/18, право на проживання колишнього члена сім`ї розглядається як сервітут, який припиняється судом за позовом власника житлового приміщення при наявності обставин, які мають істотне значення.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Такою підставою був факт укладення шлюбу та проживання однією сім`єю Позивача з Відповідачем. Наразі шлюб між Позивачем і Відповідачем було розірвано, а тому сервітут підлягає скасуванню через втрату сімейного зв`язку та відсутності інших підстав для збереження за Відповідачем права користування житловим будинком, що належить Позивачу на праві власності одноособово.

Позивач є власником житлового будинку, який є її особистою приватною власністю, а тому, з огляду на наведене, право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження №61-25371св18) та постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18 (провадження №61-42856св18).

Таким чином, право Відповідача на користування житловим будинком Позивача слід припинити та зняти його з реєстрації.

Реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом реєстрації, яким відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набуло законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Цією статтею передбачено й порядок зняття з реєстрації, що є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, а не суду.

Таким чином, якщо судом буде вирішено питання про визнання Відповідача таким, що втратив право користування житловими приміщенням, це є підставою для зняття органами реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, відповідача з реєстрації відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Відповідно до положень Цивільного кодексу України у разі створення перешкод у користуванні власністю Позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме усунення перешкод в користуванні майном та визнання Відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та зняттям його з реєстрації.

Проживання та реєстрація Відповідача у будинку перешкоджає Позивачу у володінні та розпорядженні її власністю. Зокрема, на даний час Позивач не може отримати субсидію по сплаті комунальних послуг, оскільки в будинку зареєстрований Відповідач, а тому при призначені Позивачу права на субсидію, Відповідач також рахується як зареєстрований в будинку, що виключає можливість отримання Позивачем субсидії.

Таким чином, Відповідача слід визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, висилити та зняти з реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Враховуючи вищевикладене, керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст. 41 Конституції України, ст. ст. 13, 15, 16, 317, 319, 321, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 2 ч. 1 ст. 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, припинення права користування житловим будинком та зняття з реєстрації, - задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні майном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою с. Демівщина Кагарлицького району Київської області, громадянкою України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_3 , виданий 02 червня 2000 року Міським відділом № 1 Білоцерківського МУ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання припиненим сервітуту, а саме, - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Монастирець Хустського району Закарпатської області, громадянина України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 , виданий 02 червня 2000 року Міським відділом № 1 Білоцерківського МУ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , на користування житловим будинком та зняття його з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку на підставі ч. 1 ст. 352 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Згідно п. 15.5) Перехідних Положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються на надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Київського Апеляційного суду через Кагарлицький районний суд Київської області, а учасниками процесу, які не були присутні під час проголошення рішення, - протягом тридцяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя: Закаблук О.В.