Справа № 536/342/19
Провадження № 2/536/76/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі :

Головуючого судді - Колотієвського О.О.,

За участю секретаря судового засідання Пасєчнікової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 законного представника ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

1.Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 :
Позивачем вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_9 .

Після смерті батька ОСОБА_1 та його брат ОСОБА_2 успадкували житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 .

У вказаному будинку зареєстровані всі відповідачі, але фактично проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Таким чином позивачем вказано, що порушені їх права як власників спірного житла підлягають захисту, шляхом виселення відповідачів з цього житла.
На підставі вищевикладеного просив суд ухвалити рішення, яким:
- визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7 такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та виселити ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 з вказаного будинку.

2.Позиція відповідача ОСОБА_3 :
ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказавши наступне.

З 1986 року ОСОБА_3 проживала однією сім`єю з ОСОБА_9 , вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет та заселилася в його будинок в АДРЕСА_2 зі своїми дітьми: дочкою ОСОБА_10 11 років та дочкою Світланою 9 років.

Відповідачем вказано, що вищезазначені особи були зареєстровані за вказаною адресою та проживали з власником однією сім`єю. До дня смерті власника домоволодіння ОСОБА_9 народилися внуки ОСОБА_3 - ОСОБА_11 , 1998 р.н. та ОСОБА_12 , 2003 року народження. Діти також за згодою власника були зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 та проживали з ним однією сім`єю.

Відповідно до рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 23.09.2015 р. встановлено факт проживання однією сім`єю відповідача ОСОБА_3 , 1936 р.н., та ОСОБА_9 , 1937 р.н., власника спірного житлового приміщення.

Також ОСОБА_3 зазначено, що ОСОБА_11 , з 5 червня 2019 року перебуває на строковій службі в в/ч НОМЕР_1 , був призваний в Збройні сили з постійного місця проживання: АДРЕСА_2 , а тому, відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України за ним зберігається жиле приміщення, яке він займав до призову на строкову військову службу та військову службу під час мобілізації, на особливий період.

3.Позиція суду:
3.1. Доказування:
Відповідно до основних положень про докази, закріплених у ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 4 ст. ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

3.2. Встановлені обставини, що не оспорюються сторонами:
З 1986 року ОСОБА_3 проживала однією сім`єю з ОСОБА_9 , вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет та заселилася в його будинок в АДРЕСА_2 зі своїми доньками: ОСОБА_13 років та Світланою 9 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_9 .

Після смерті батька ОСОБА_1 та його брат ОСОБА_2 успадкували житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 138095450 від 18.09.2018 року.

Відповідно до Довідки Виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області № 315 від 06.03.2019 року, у вказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно Акту обстеження проживання складеного комісією у складі: ОСОБА_14 - депутата Омельницької сільської ради, ОСОБА_15 жителя АДРЕСА_3 , ОСОБА_16 - жителя АДРЕСА_3 від 05.03.2019 року та Довідки від 05 березня 2019 року - ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстровані але не проживають за вказаною адресою більше двох років.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23.09.2015 року встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 із померлим ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 з 1986 року. Як фактична дружина покійного ОСОБА_3 здійснила поховання ОСОБА_9 .

Також, судом встановлено та підтверджується Довідкою виданої Омельницькою амбулаторією загальної практики сімейної медицини ОСОБА_3 1936 року народження, страждає дифузний кардіосклероз, фібриляція передсердь, тахісистологічна форма, гіпертонія ІІІ ст. За станом здоров`я не здатна до самообслуговування, потребує постійного стороннього догляду.

Неповнолітній ОСОБА_11 - з 05.06.2019 року,перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою начальника військової частини від 05.07.2019 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 прав власності на будь-яке нерухоме майно не мають.

3.3 Позиція суду щодо вирішення питання про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 :
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно зі ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України, складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Як вже зазначалось, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23.09.2015 року встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 із ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 з 1986 року. Як фактична дружина покійного ОСОБА_3 здійснила поховання ОСОБА_9 .

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

З аналізу вказаного, суд вбачає, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 набула право користування житловим приміщенням як член сім`ї померлого ОСОБА_9 та зареєстрована і проживає у будинку АДРЕСА_3 з 1986 року, тобто більше 30 років.

Відповідно до ст. 156 ЖК РСР встановлено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Як зазначено відповідачем у відзиві та не заперечувалось позивачем, донька ОСОБА_3 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка не являється членом сім`ї колишнього власника будинку, також зареєстрована у вказаному домоволодінні з 1986 року та проживає по даний час.

З зазначеного, суд вважає встановленим, шо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право користування житловим будинком у встановленому порядку, відповідно до закону.

Зі справи вбачається та підтверджується доказами, а саме Довідкою виданою Омельницькою амбулаторією загальної практики сімейної медицини, відповідно до якої ОСОБА_3 1936 року народження, страждає дифузним кардіосклерозом, фібриляція передсердь, тахісистологічна форма, гіпертонія ІІІ ст. та за своїм станом здоров`я не здатна до самообслуговування, потребує постійного стороннього догляду який здійснює за нею донька ОСОБА_4 .

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відомості щодо належних ОСОБА_3 та ОСОБА_4 об`єктів нерухомого майна - відсутні.

Частиною ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 156, частиною першою статті 116 ЖК Української РСР.

Таке виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на те, що позивачем не надано суду доказів, щодо вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дій відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, враховуючи похилий вік ОСОБА_3 (повних 84 роки) яка потребує постійного догляду, який здійснює за нею донька, також суд доходить висновку, що виселення відповідачів є непропорційним, враховуючи їх тривалий зв`язок з житлом і порушуватиме їх право на житло відповідно до ст. 8 Конвенції, адже задоволення позовних вимог в цій частині фактично позбавить осіб єдиного житла, в якому вони проживали останні 30 років.

З огляду на сі досліджені обставини справи, суд вважає, що сам факт переходу права власності на житловий будинок до позивачів не є безумовною підставою для виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому у цій частині позовних вимог слід відмовити.

3.4. Позиція суду щодо вирішення питання про позбавлення права користування житловим приміщенням ОСОБА_8 :
Однією з позовних вимог позивача є визнати ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7 , таки, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Статтею 71 ЖК УРСР встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно роз`яснень п.10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

З Акту обстеження проживання від 05.03.2019 року встановлено, що ОСОБА_8 не проживає у зазначеному житловому будинку, більше двох років.

В той час відповідачем надано Довідку начальника військової частини від 05.07.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_11 - з 05.06.2019 року, перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 . Станом на дату розгляду справи, інформація щодо закінчення проходження військової служби ОСОБА_8 в матеріалах справи відсутні.

Ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці строкової військової служби та військовослужбовці, призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, розміщуються в казармах (на кораблях) згідно із Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. За ними зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на строкову військову службу та військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Вони не можуть бути зняті з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

З наведеного суд вбачає, що право ОСОБА_8 на користування вказаним житловим приміщенням на час проходження військової служби закріплена законодавцем, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає, оскільки позбавлення ОСОБА_8 права користування житловим будинком порушуватиме гарантії щодо збереження за ним жилого приміщення встановлені державою.

3.5. Позиція суду щодо вирішення питання про позбавлення права користування житловим приміщенням ОСОБА_5 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6 :
Судом встановлено, що у житловому будинку за адресою АДРЕСА_3 , зареєстровані неповнолітні: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 та їх матір ОСОБА_5 , щодо яких позивачем заявлено вимогу про визнання такими, що втратили право користуванняжитловим будинком з господарськими будівлями за вказаною адресою.

З відзиву відповідача суд вбачає, що ОСОБА_5 у вказаному домоволодінні зареєстрована з 1986 року, а її діти ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від народження, що не заперечувалось позивачем.

Як вже зазначалося, за положеннями ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Факт непроживання ОСОБА_5 та її неповнолітніх дітей більше двох років підтверджується Довідкою та Актом обстеження проживання від 05 березня 2019 року.

Як зазначалось, відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 10 постанови № 2 від 12.04.1985 року (із змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суди при вирішенні даних спорів повинні з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання у жилому приміщенні житлове законодавство не встановлює, а тому це питання суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Суд зазначає, що при вирішенні спору між сторонами в цій частині, суд позбавлений можливості оцінити як наявність поважних причин не проживання відповідачів у вказаному будинку, так і їх відсутність. Водночас саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені строки ст. 71 ЖК УРСР у житловому приміщенні без поважних причин, за відсутності таких, враховуючи, що ОСОБА_5 зареєстрована разом з неповнолітніми дітьми, суд доходить наступного висновку.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття

Згідно з частинами 1,2 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

З наведеного суд вбачає, що згідно законодавства дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт не проживання неповнолітніх у спірному будинку, не є безумовною підставою для позбавлення їх права користування цим житлом.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції Про права дитини).
Також, Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.
Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи наданих позивачем відсутня інформація, що неповнолітні ОСОБА_7 ОСОБА_6 або їх матір ОСОБА_5 мають у користуванні чи у власності інше житлове приміщення для постійного проживання.
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги що зареєстроване місце проживання ОСОБА_5 більш як 30 років, є зазначений житловий будинок, неповнолітні не мають майнових прав на інше житло, зареєстровані разом з матір`ю у житловому будинку належному позивачу, з урахуванням забезпечення інтересів дітей гарантованих законодавством, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

4.Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного.
Згідно статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 273, 287, 352 ЦПК України, 9,116,156 ЖК РСР -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 законного представника ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. О. Колотієвський