Справа № 331/1572/21
Провадження № 2-зз/331/7/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року місто Запоріжжя

Жовтневий районного суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Антоненко М.В. при секретарі Федоровій К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву адвоката Карпенка В*ячеслава Юрійовича, який діє в інтересах ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» про скасування заходів забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник адвокат Карпенко В`ячеслав Юрійович, який діє в інтересах ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із клопотанням, до якого надавав доповнення від 18.05.2021р., в якому просить скасувати заходи забезпечення цивільного позову, які були вжиті судом за заявою ОСОБА_1 , поданою до пред`явлення позову, а саме накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що заява про забезпечення позову та позовна заява у справі №331/1890/21 яка перебуває у провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя подана не ОСОБА_1 , а невідомою особою без належних повноважень, накладення арешту на майно є обмеженням прав власника у здійсненні ним своїх правомочностей, предметом спору є вимоги немайнового характеру, вид забезпечення позову накладення арешту на квартиру є неспівмірним з позовними вимогами з якими заявник звернувся до суду, заявник не довів необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, підстав виправданого втручання у право власності особи вимог до якої позивачем не заявлено не вбачається.

До суду надійшла заява від адвоката Литвиненка Ярослава Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , в якій проти заяви про скасування забезпечення позову заперечує, зазначає що після вжиття судом заходів забезпечення позову ОСОБА_1 в установлені строки звернувся до суду з позовом, який наразі розглядається Жовтневим районним судом м. Запоріжжя у справі №331/1890/21, судом правильно застосовані заходи забезпечення у вигляді накладення арешту на майно ОСОБА_2 , який є належним відповідачем у справі, між сторонами дійсно існує спір, який розглядається судом, мета та актуальність вжитих судом заходів забезпечення позову зберігаються.

Суд, дослідивши матеріали справи та подане клопотання про скасування заходів забезпечення позову, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.04.2021 року по справі №331/1572/21 (2-з/331/46/2021) заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, яка подана до пред`явлення позову відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України - задоволено. Накладено арешт на квартиру, яка заходиться за адресою АДРЕСА_1 , номер об`єкта в РПВН 23618601, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №661 від 19.03.2021, виданого приватним нотаріусом Київського МНО Пономарьовою Д.В.

Задовольняючи заяву про застосування заходів забезпечення позову, суд виходив з наведених ОСОБА_1 обставин, що він на протязі дванадцяти з половиною років, з 08.07.2008р. був власником квартири за адресою АДРЕСА_1 . 28.03.2021 року від сусідів і особи якій він дозволив тимчасово мешкати у його квартирі, дізнався, що невідомі особи, які представилися представниками нового власника квартири, у його відсутність обманом проникли у квартиру, виселили людину яка там тимчасово мешкала та змінили замки на дверях. Також 28.03.2021р. ОСОБА_1 дізнався, що 19.03.2021р. в реєстрі змінився власник його квартири, яким став йому невідомий ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу №661 від 19.03.2021, виданого приватним нотаріусом Київського МНО Пономарьовою Д.В., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 57190968 від 19.03.2021р. ОСОБА_1 зазначав, що місцезнаходження та інші контактні дані ОСОБА_2 йому невідомі, представники останнього документів йому не пред`являли, в квартирі залишилось зачиненим майно, меблі, побутова техніка, доступ до яких йому надати відмовились. Зазначав, що він переконаний, що квартирою заволоділи протиправно та з використанням незаконно оформлених документів. Жодних правовідносин з відповідачами у нього не було. Жодних письмових повідомлень або судових позовів до нього від відповідачів не поступало. Через кілька годин після захоплення квартири представником нового власника його квартира вже виставлена на продаж на сайті «ОLХ». Вважав, що нові власники хочуть терміново продати квартиру новому добросовісному покупцю, отримати грошові кошти та зникнути, що значно ускладнить захист його порушених прав. Звертав увагу суду на те, що квартира фактично захоплена без його відома з грубими порушеннями закону та вже виставлена на подальший продаж, між сторонами існує спір з приводу квартири, а також прямо вбачається, що існує реальна ймовірність подальшого розпорядження ОСОБА_2 спірною нерухомістю, що в подальшому може утруднити або взагалі зробити неможливим виконання можливого рішення суду.

Після вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 , ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Київ Пономарьова Дар`я Володимирівна про визначення протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. Жовтневим районним судом м. Запоріжжя відкрите провадження у справі №331/1890/21, призначено підготовче засідання на 12.07.2021р., витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни в строк до 07 липня 2021 року належним чином засвідчену копію нотаріальної справи та всіх документів, на підставі який був посвідчений договір купівлі-продажу №661 від 19.03.2021р. та винесене рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 19.03.2021 року індексний номер 57190968 про державну реєстрацію іпотеки за іпотекодержителем ТОВ «Діджи Фінанс» та про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, між сторонами дійсно виник спір щодо правомірності реєстрації за відповідачем ОСОБА_2 права власності на квартиру.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Оскільки майно, на яке накладено арешт, як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик відчуження даного майна за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Крім того, відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір щодо правомірності реєстрації за відповідачем ОСОБА_2 права власності на квартиру, належну позивачу, позивач обґрунтовано навів припущення про те, що відповідач може відчужити на користь третіх осіб квартиру, право власності на яку на даний час зареєстроване за цим відповідачем, зазначивши, що для того, щоб рішення у справі було виконане і захист прав позивача був ефективним, доречним є накладення арешту на квартиру.

Спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Виходячи із аналізу наданих ОСОБА_1 документів та враховуючи наведені вимоги закону, суд вважає що із врахуванням предмету спору є обґрунтованими вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту, і такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами про визнання протиправними дій державного реєстратора та скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки майно відповідача, законність реєстрації права власності на яке є предметом спору, може бути відчужене останнім у будь-який час.

Враховуючи наведене, судом відхиляються доводи заявника клопотання про те, що причин, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, та доказів, які би підтверджували існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, судом в ухвалі про забезпечення позову встановлено не було та не було підстав для обґрунтованості припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

При цьому суд приймає до уваги, що застосування даного виду забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, гарантованих ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Не заслуговують на увагу доводи заявника про подання позову у справі №331/1890/21 лише 14.04.2021р., оскільки позов був відправлений позивачем поштою 12.04.2021р., а 14.04.20021р. надійшов до суду, тобто поданий з дотриманням строків передбачених ч. 4 ст. 152 ЦПК України.

Суд відхиляє доводи заявника про невирішення судом питання зустрічного забезпечення, оскільки питання необхідності зустрічного забезпечення з`ясовувалося судом і оскільки зустрічне забезпечення застосовується на розсуд суду, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, яких заявником у даному випадку не доведено і необхідності зустрічного забезпечення відповідно до вимог ст. 154 ЦПК України також не обґрунтовано.

Посилання заявника на висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №201/12570/18-ц та від 03 липня 2019 року в справі №127/220/19-ц, відповідно до яких обраний позивачем вид забезпечення позову - накладення арешту на квартиру неспівмірний із предметом позову про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності, є нерелевантними та відхиляються судом, оскільки такі висновки здійснені в інших правовідносинах та за інших встановлених судом фактичних обставин, зокрема, у справі №201/12570/18 зазначалося, що між сторонами вже тривалий час з 2015 року розглядались численні спори щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання недійсним договору іпотеки, що дозволяло позивачу обрати інший предмет позовних вимог.

Застосований судом захід забезпечення позову є достатнім, необхідним і співмірним заходом забезпечення позову, виходячи із характеру та розміру заявлених позивачем вимог.

Вжиті судом заходи забезпечення позову спрямовані на попередження недобросовісної поведінки власника майна під час розгляду судового спору, недопущення з його боку дій, які можуть ускладнити у майбутньому виконання ймовірного судового рішення. При цьому вжиті судом заходи забезпечення позову не позбавляють ОСОБА_2 права користуватись належним йому нерухомим майном.

Судом враховуються висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року в справі №487/8737/19 щодо співмірності арешту як виду забезпечення позову позовним вимогам про визнання незаконним рішення державного реєстратора, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності.

Інші доводи заявника не спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для скасування заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 158 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви адвоката Карпенка В*ячеслава Юрійовича, який діє в інтересах ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» про скасування заходів забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, до Запорізького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 Розділу ХШ «Перехідні Положення» ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: М.В. Антоненко