ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5386/21 Справа № 202/255/21 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Деркач Н.М.,

суддів:Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Керімової Бандюкової Л.К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року АТ КБ ПриватБанк звернулося до суду позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 2-5).

В обгрунтування позову банк зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 19 жовтня 2010 року та підтвердив, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг та підтвердив, що він повністю проінформований про умови кредитування. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 11 000 гривень. АТ КБ ПриватБанк свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі - відповідачу надано можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором у межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Всупереч умов договору ОСОБА_1 належним чином покладені на нього обов`язки перед банком не виконав, порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість, яка станом на 27 жовтня 2020 року становить 12 416,26 грн., яка складається з наступного: 10 492,06 грн. заборгованість за тілом кредиту; в тому числі: 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 10492,06 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 1924,20 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нараховано комісії.

На підставі наведеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заявлену заборгованість.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, АТ КБ ПриватБанк подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК, не скористався.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 19 жовтня 2010 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, та підтвердив, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг та відповідно підтвердив, що він повністю проінформований про умови кредитування.

Згідно зі Статутом від 11.06.2018 року, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.06.2018 року, найменування банку змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк». Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що станом на 27 жовтня 2020 року відповідач має заборгованість у сумі 12 416,26 грн., яка складається з наступного: 10 492,06 грн. заборгованість за тілом кредиту; в тому числі: 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 10492,06 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 1924,20 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нараховано комісії.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що анкета-заява не містить жодних даних про те, яку саме картку отримав відповідач, строк її дії, розмір наданого кредиту, не надано будь-яких відомостей про номер карткового рахунку, дати вручення картки відповідачеві, повідомлення пін-коду, строку дії картки саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості. Враховуючи наведене, суд вважав, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору, умов, на яких він укладався, у тому числі, і щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, а також строку дії договору та особи позичальника.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що банк звернувся до суду з позовом у звязку з невиконанням відповідачем обовязків за кредитним договором б/н від 19.10.2010 року.

При цьому анкета заява від 19.10.2010 року не містить інформації про те, яка саме картка отримана відповідачем, який ліміт на неї встановлено, номер картки та строк її дії. (а.с.11)

Відповідно до довідки, наданої банком, за кредитним договором б/н (без зазначення дати укладення договору), підписаним між позивачем та відповідачем, останньому було надано чотири кредитні карти з датами відкриття 28.04.2017 року, 25.05.2017 року, 25.11.2019 року та 27.12.2019 року. (а.с.10)

Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н), кредитний ліміт змінювався з 28.04.2017 року до 31.03.2020 року. (а.с.9)

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з наданих банком документів неможливо встановити, яку саме картку отримав відповідач за договором б/н від 19.10.2010 року: пенсійну, платіжну, зарплатну, картку голд, ощадкнижку чи дебетову.

При цьому, апеляційним судом також досліджено виписку про рух коштів по карткам відповідача, надану банком. З неї встановлено користування ОСОБА_1 кредитними коштами за період з квітня 2017 року по березень 2020 року. Однак, доказів того, що зазначені карти були видані саме за договором від 19.10.2010 року, про стягнення заборгованості по якому заявлено позивачем, матеріали справи не містять.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки надані позивачем Умови та Правила отримання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача, тому позивачем не доведено, що під час підписання анкети про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами, а тому суд не може прийняти їх як належний та допустимий доказ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що із наданої позивачем анкети-заяви не можна дійти беззаперечного висновку, що відповідач мав намір укласти саме кредитний договір, враховуючи відсутність у анкеті-заяві зазначення про оформлення ОСОБА_1 саме кредитної картки та визначення розміру кредитного ліміту.

З огляду на наведені обставини колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог банку за недоведеністю.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що 28.04.2017 року відповідачеві було відкрито картковий рахунок та видано кредитну карту № НОМЕР_1 Універсальна Голдта встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 2300 грн. не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки позов заявлено про стягнення з відповідача заборгованості за договором б/н від 19.10.2010 року, в той час як матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 указаної кредитної карти за цим договором.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи є необгрунтованими.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному обсязі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.

За таких обставин, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Н.М. Деркач

Судді: І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида