Справа № 495/7677/20
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

24 травня 2021 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Заверюха В.О., при секретарі Червинській І.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Волощук Т.В., представника відповідача адвоката Садовського В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Білгород-Дністровському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права шляхом визнання майна особистою власністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позиції позивача та представника позивача адвоката Волощук Т.В.

Позивач ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на Ѕ частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 99,7 кв.м., житловою площею - 57,6 кв.м.. 03.06.1995 року між сторонами було укладено шлюб, який у подальшому було розірвано на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.10.2010 року справа №2-3327/10. Позовні вимоги мотивовані тим, що батьки позивача здійснили відчуження належної їм частки квартири АДРЕСА_2 , уклавши договір №ј від 19.07.2007 року. Частину отриманих коштів за вказаним договором №ј від 19.07.2007 року батьки позивача використали на придбання спірної частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . З урахуванням вказаного позивач вважає, що придбання спірного нерухомого майна подружжя відбулось хоча і в період шлюбу із відповідачем, проте за особисті кошти позивача. На підставі вказаних обставин, керуючись нормами Сімейного кодексу України, в тому числі ст.ст.57, 60 СК України, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стислий виклад позиції представника відповідача адвоката Садовського В.Є.

Позивач посилається на ту обставину, що спірна частина житлового будинку була придбана за особисті гроші позивача ОСОБА_1 , які остання отримала від своїх батьків. Отримання грошей для придбання спірного нерухомого майна позивач обгрунтовує тим, що її батьки здійснили відчуження, належної ім частки квартири АДРЕСА_2 . В підтвердження вказаних обставин позивач надала до суду копію договору №1/4 від 19.07.2007 року. Проте, вказаний договір не є договором купівлі-продажу нерухомості - п.1.1 вказаного договору містить визначення предмету вказаного договору - «сторони зобов`язуються в майбутньому укласти і нотаріально посвідчити договір відчуження». Так, за вказаним договором власники квартири отримали аванс у розмірі 15 300 гривень. Надана позивачем копія договору №1/4 від 19.07.2007 року не відповідає визначеним законом вимогам, щодо форми оформлення та посвідчення договору купівлі-продажу, а отже не може бути належним та допустим доказом, який підтверджує як факт відчуження нерухомого майна так і отримання відчужувачами (батьками позивача) певних коштів за продаж майна.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 21 грудня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 22 лютого 2021 року клопотання представника позивача - адвоката Волощук Т.В. про виклик та допит свідків - задоволено.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 17 березня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги підтримала, посилаючись на обставини які зазначені в позові.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Волощук Т.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та в обгрунтування своєї правової позиції надала до суду роздруковані постанови Верховного Суду України, висновки в яких, щодо застосування норм права мають бути застосовані судом і в дійсній справі.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Садовський В.Є. проти задоволення позову заперечував. Свою позицію представник відповідача обгрунтував відсутністю належних доказів укладення батьками позивача договору купівлі-продажу належної останнім квартири, отримання відповідно грошей за відчуження вказаної квартири. Окремо представник відповідача наголосив на відсутності належних доказів, щодо передачі грошей позивачу від її батьків саме від продажу належної останні квартири та їх використання позивачем на придбання спірної частини житлового будинку. Представник відповідача надав до суду роздруковані постанови Верховного Суду, в яких Верховним Судом зроблено правові висновки, щодо застосування норм права, які регулюють подібні за змістом правовідносини, що виникли в дійсній справі.

Відповідно до ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, суд дійшов до наступних висновків.

Фактичні обставини, встановлені судом та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право прив роте достеменно повідомити суд, на що саме позивач витратив грошові кошти, останній не зміг, надавши відповідь, що якщо він вірно пам`ятає, то кошти бралися на придбання автомобіля.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.10.2010 року був розірваний, справа №2-3327/10.

В період шлюбу, а саме 27 лютого 2007 року подружжям було придбано Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ.А - житловий будинок, загальною площею - 99,7 кв.м., житловою площею - 57,6 кв.м., літ.«Б» - вбиральня, літ.«В» - душ, літ.«Г» - сарай, літ.«Є» - літня кухня, літ.«Д» - підвал, літ.«Д1»- гараж, літ.«Ж» - гараж, №1-3, 5, 6, 8- споруди, що підтверджується договором купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т. Ю., зареєстрований в реєстрі за №611. Вказані обставини сторонами не заперечувались.

Таким чином судом встановлено, що спірний будинок був придбаний сторонами в період шлюбу.

Позивач зазначає, що Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_1 не є спільною сумісною власністю подружжя та вказує на те, що зазначена частина будинку є її приватною власністю, оскільки батьки позивача здійснили відчуження належної їм частки квартири АДРЕСА_2 , уклавши договір №ј від 19.07.2007 року. Частину отриманих коштів за договором №ј від 19.07.2007 року батьки позивача використали на придбання спірної частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . З урахуванням вказаного позивач вважає, що придбання спірного нерухомого майна відбулось хоча і в період шлюбу із відповідачем, проте за особисті кошти позивача.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60СКУкраїни вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Узв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16грудня 2015року у справі №6-2641цс15, в постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57СКУкраїни свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518св18, від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц провадження № 61-19271св19, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В обгрунтування позову позивач ОСОБА_1 зазначає, що кошти на придбання 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 були надані їй батьками, які відповідно до договору №ј від 19.07.2007 року здійснили відчуження належної їм частки квартири АДРЕСА_2 та на підтвердження зазначеного позивач надала до суду копію договору №ј від 19.07.2007 року та копію розпорядження про приватизацію нерухомого майна.

Проте, з вказаними доводами позивача не погоджується, оскільки при дослідженні наявної копії договору № ј від 19.07.2007 року вбачається лише про намір батьками в майбутьньому продажу квартири АДРЕСА_2 , а отже вказаний договір не може бути належним та допустим доказом, який підтверджує як факт відчуження нерухомого майна так і отримання відчужувачами (батьками позивача) певних коштів за продаж нерухомого майна та як наслідок передачі батьками позивачу грошових коштів для придбання 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного, суд не вважає доведеною обставиною факту відчудждення квартири АДРЕСА_2 та як наслідок отримання певних грошей від її відчуження, передачу позивачу грошових коштів для придбання спірної частини житлового будинку.

За приписами ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Таким чином, аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що обов`язок довести, що спірне майно придбане в шлюбі, є особистою власністю одного позивача, покладено на останню. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові №654/5243/14-ц від 07 лютого 2018 року.

Проте, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, як це передбачено ст.81 ЦПК України і є її процесуальним обов`язком, що спірна частина житлового будинку була придбана за особисті кошти позивача, а саме за грошові кошти, які були надані батьками позивача з продажу квартири АДРЕСА_2 відповідно до договору №ј від 19.07.2007 року.

Встановлені обставини так само не стростовуються показими допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки останні підтвердили, що не були присутні при укладанні договору купівлі-продажу квартири, належної батькам позивача. Тобто достеменно повідомити суд, що саме позивач витратила грошові кошти з продажу квартири батьків на придбання частини житлового будинку не змогли. На джерело своєї обізнаності про обставини справи свідки послались на розмови та бесіди, які відбувались між позивачем та її батьками.

Висновки за результатами розгляду справи

З огляду на викладені обставини вбачається, що спірна частина житлового будинку придбана під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя, а презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем належними та достеменними дакзами не спростовано, а матеріали справи не містять належних доказів того, що особисті грошові кошти позивача були витрачені на придбання спірної частини житлового будинку.

Керуючись ст.ст.4, 12-13, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права шляхом визнання майна особистою власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Заверюха В.О.