Ухвала

31 травня 2021 року

м. Київ

справа № 753/16231/19

провадження № 61-8466ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Державна казначейська служба України, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про відшкодування майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

12 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Державна казначейська служба України, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України») про відшкодування майнової шкоди.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що станом на 01 січня 1992 року у Мінському відділенні Ощадного банку СРСР у м. Києві на його рахунках №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 зберігалися грошові кошти у розмірі 11 405,94 крб.

12 квітня 2019 року він звернувся до ПАТ «Державний ощадний банк України» із заявою про повернення грошових коштів по вказаним вкладам, виходячи із їх реальної вартості, яка станом на 01 квітня 2019 року становила 182 799,81 грн.

Листом від 07 травня 2019 року ПАТ «Державний ощадний банк України» повідомило його, що Кабінет Міністрів України щорічно встановлює порядок здійснення компенсаційних виплат по знецінених грошових заощадженнях у межах коштів, які передбачені в Державному бюджеті України на відповідний рік. Протягом 2013-2018 років і станом на поточний час Кабінетом Міністрів України не прийнято постанови, яка регулює питання виплат компенсацій знецінених грошових заощаджень та кошти з Державного бюджету України до Ощадбанку не надходили. За рахунками №№ НОМЕР_3, НОМЕР_1 відкриті компенсаційні рахунки № № НОМЕР_4, НОМЕР_5 та нарахована компенсація у розмірі 10 610,25 грн та 7 020,30 грн відповідно у співвідношенні 1,05 грн до 1,0 крб. При цьому кошти на рахунку № НОМЕР_2 у розмірі 2 200,00 руб із невідомих причин зникли.

24 травня 2019 року він знову звернувся до ПАТ «Державний ощадний банк України» та до Кабінету Міністрів України з проханням повернути йому грошові кошти, що знаходяться на компенсаційних рахунках, виходячи з їх реальної вартості, яка станом на 01 травня 2019 року становила 226 976,36 грн.

ПАТ «Державний ощадний банк України» листом від 29 травня 2019 року повідомило його, що у межах компенсації по суті порушеного питання надана відповідь у листі від 07 травня 2019 року, а секретаріат Кабінету Міністрів України повідомив, що лист надіслано до Міністерства фінансів України для розгляду та надання відповіді. Листом від 21 червня 2019 року Міністерство фінансів України повідомило його, що компенсація втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться за рахунок коштів Державного бюджету та видатки на заходи поступової компенсації Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» не передбачено.

Враховуючи те, що держава Україна в особі Кабінету Міністрів України як виконавчого органу державної влади відповідно до статті 6 Конституції України не виконала своїх зобов`язань перед ним, чим порушені його конституційні права та завдана майнова шкода, позивач просив суд відшкодувати за рахунок держави заподіяну йому майнову шкоду, яка дорівнює реальній вартості заощаджень у розмірі 226 098,32 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із недоведеності та безпідставності вимог позивача, оскільки позивачем не доведено порушень його прав та заподіяння майнової шкоди діями чи бездіяльністю органу державної влади. АТ «Державний Ощадний банк України» провадить виплату проіндексованих заощаджень у межах передбачених для цього Державним бюджетом України та перерахованих з нього грошових сум, а у 2019 році у бюджеті статтю видатків для проведення компенсаційних виплат не передбачено.

18 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову та стягнути із держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на користь позивача 251 214,95 грн на відшкодування майнової шкоди.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є відшкодування майнової шкоди у розмірі 226 098,32 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

При цьому вимога ОСОБА_1 у касаційній скарзі про стягнення із держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на його користь 251 214,95 грн на відшкодування майнової шкоди не змінює ціну позову у цій справі, оскільки відповідно до частини другої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та касаційна скарга не містить посилання на передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Державна казначейська служба України, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про відшкодування майнової шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик