Провадження № 2/742/656/21
Єдиний унікальний № 742/711/21
28 травня 2021 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді - Коваленка А.В., за участю секретаря судових засідань Риндя Л.А., за участю позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Прилуки цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням -,
І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.
У лютому 2021 року позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Аргументує свої вимоги тим, що він є власником будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
У вказаному будинку зареєстрована ОСОБА_2 , але не проживає за адресою реєстрації. Добровільно знятися з реєстрації не бажає, тому позивач звернувся до суду з даним позовом.
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.
Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Коваленка А.В. від 24.02.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду на 09 год. 00 хв. 24 березня 2021 року.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 24 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду на 09 год. 00 хв. 19 квітня 2021 року.
У зв"язку з неявкою сторін розгляд сп рави відкладено до 09 год. 00 хв. 28 травня 2021 року.
ІІІ. Позиції сторін.
В судовому засідання позивач підтримав заявлені позовні вимоги.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомили.
Зі згоди позивача, суд на підставі наявних в справі доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.280 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
ІV. Фактичні обставини встановлені судом.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що знає позивача як сусіда. ОСОБА_1 є засновником дитячого будинку в якому виховувалася ОСОБА_4 до 18 років, яка залишила сім`ю і більш ніж трьох років там не проживає.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона є спеціалістом з питань по прийомним сім`ям. ОСОБА_6 перебувала в прийомній сім`ї ОСОБА_7 . З 01 серпня 2018 року залишила сім`ю і до цього часу жодної інформації про її місце проживання не має.
Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 17 грудня 2004 року, ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_1 1 / 2 частину житлового будинку з належною частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 (а.с.11).
Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.01.2005 на ім`я ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).
Згідно з рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області від 14 жовтня 2014 року № 384, утворено прийомну сім`ю 17 жовтня 2014 року на базі сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8)
Відповідно до рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області від 17 липня 2018 року № 259, припинено дію договору від 09 грудня 2016 року №26 «Про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу» між виконавчим комітетом Прилуцької міської ради та батьками-вихователями: ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , в частині влаштування на виховання та спільне проживання до дитячого будинку сімейного типу дитини, позбавленої батьківського піклування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вихованки дитячого будинку сімейного типу, з 01 серпня 2018 року, за згодою сторін(а.с.9)
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб виданої комітетом самоорганізації населення №2 Заудаївського мікрорайону Прилуцької міської ради, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).
V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." («Кривіцька та Кривіцький проти України» § 41,42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року).
Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції.
Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності.
Факт реєстрації відповідача в житловому будинку за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд.
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції.
Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачка не є членом сім`ї власника, вона зареєстрована у спірному будинку, як вихованка будинку сімейного типу, договір на її проживання в будинку сімейного типу припинено з 01 серпня 2018 року.
Факт реєстрації відповідача у спірному будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном.
Відповідач фактично проживає за іншою адресою, а відтак позбавлення її права користування спірним будинком не буде для неї обтяжливим.
Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З обставин, що є предметом доказування в даній справі, є тривалість відсутності відповідача в спірному будинку. Згідно наданих в розпорядження суду доказів відповідач не проживає у вказаному будинку.
Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Разом з тим відповідач, всупереч процесуального обов`язку, визначеного ч.1 ст.81 ЦПК України жодних доказів ані щодо фактичного проживання відповідача в спірній квартирі, ані щодо наявності поважних причин не проживання в даномубудинку в розпорядження суду не надано.
Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача у вказаній квартирі, об`єктивно свідчить про зміну її місця проживання, а тому визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату нею житла взагалі.
Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню.
VІІ. Розподіл судових витрат.
Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України.
Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, судовий збір за позов немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 908 грн.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.263-265,273,279,280-281,354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , мешканця АДРЕСА_1 , 908 (дев`ятсот вісім) грн. в рахунок відшкодування коштів сплачених за судовий збір при подачі позовної заяви.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.В.Коваленко