Справа № 943/1665/19 Головуючий у 1 інстанції: Шендрікова Г.О.
Провадження № 22-ц/811/2249/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Буського районного суду Львівської області в складі судді Шендрікової Г.О. від 4 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Буського районного суду Львівської області від 04 червня 2020 року позов ОСОБА_1 , від її імені діє представник ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування - задоволено повністю.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», на користь позивача ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 страхове відшкодування у розмірі 178 704 гривні з яких, 44 767 гривень - моральна шкода та 134 028 гривень - відшкодування на утримання у зв`язку із втратою годувальника.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», на користь позивача ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 33425 гривень 87 копійок, три відсотки річних у розмірі 3495 гривень 74 копійки та інфляційні втрати у розмірі 2146 гривень 92 копійки, а всього - 39068 гривень 53 копійки.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», на користь позивача ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 моральну шкоду за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 5000 гривень.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», на користь позивача ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 понесені судові витрати пов`язані з розглядом справи в сумі 15000 гривень.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», на користь держави судовий збір в сумі 3566 гривень 59 копійок.

Вказане рішення оскаржило ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуються з ухваленим рішенням, вважають його незаконним та необґрунтованим. Вважають, що судом неповністю та неправильно досліджено та оцінено докази по справі, та порушено норми матеріального права. Вказують, що суд першої інстанції не врахував той факт, що строк на виплату, у зв`язку з ненаданням представником матері померлого необхідних документів, не настав, тому безпідставно стягнув з відповідача пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 33425 гривень 87 копійок, три відсотки річних у розмірі 2495 гривень 74 копійки та інфляційній втрати у розмірі 2146 гривень 92 копійки, а всього - 39068 гривень 53 копійки. Зазначають, що оскільки, на день подання позову і до цього часу страховику не були надані документи про те, що мати є єдиним членом сім`ї померлого, у страховика не настав строк на виплату страхового відшкодування, тому вимога щодо стягнення пені у розмірі визначеному ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та інших штрафних санкцій є безпідставними. Щодо відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого (утриманцям), звертають увагу, що суд першої інстанції не врахував той факт, що ОСОБА_3 на момент смерті не працював, а отже не утримував свою матір, тому у страховика відсутні підстави для виплати їй страхового відшкодування передбаченого п. 27.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Щодо нарахування пені на суму виплати моральної, заподіяної смертю фізичної особи (44 676,00 грн.) та відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого (утриманцям) 134 028, 00 грн. вважають, що підстави для стягнення пені з відповідача відсутні. Щодо стягнення моральної шкоди, вказують що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача 5000, 00 грн. моральної шкоди за затримку виплати страхового відшкодування, не зазначивши та не обґрунтувавши чому саме така сума підлягає відшкодуванню. Також зазначають, що у страховика не виникає обов`язку здійснювати виплату моральної шкоди відповідно до ст. 26-1 оскільки потерпілому ( ОСОБА_3 ) завдано шкоди не здоров`ю, а життю, а по друге виплата має бути проведена лише потерпілому ( ОСОБА_3 ), що не можливо оскільки останній помер. Інших підстав для виплати моральної шкоди та осіб, які мають право на таку виплату Законом не передбачено.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності їх представника, зважаючи на те, що такі повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, заяви про збільшення позовних вимог, заяви про зменшення позовних вимог, апеляційної скарги, - колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. ч.6 ст. 81 ЦПК України, п.2 ст. 22.1, ст. 23, п.п. 27.2, 27.3, 27.5 ст. 27, п.п. «г» і «г» пункту 41.1 та п.п. «в» п.41.2 ст. 41, п.36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власникові наземних транспортних засобів», абз.1 ч.1, 2 ст. 1200, ст.1202 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 202 СК України, ст.ст. 11, 23, 524, 526, 533-535, 536, 992, ч.2 ст. 509 ч.2 ст. 625 ЦК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. 141, ч.4 ст. 263 ЦПК України, постанову Великої палати Верховного суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, постанову Об`єднаної палати Верховного Суду від03.10.2019 року у справі №922/445/19, п.2 ч.5 Закону України «Про судовий збір», та задовольняючи позов, виходив з того, що постановою про закриття кримінального провадження від 30 травня 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000587 від 06.11.2018 року, закрито у зв`язку з відсутністю у діяннях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Суд встановив, що 05.11.2018 року приблизно о 19 годині 55 хвилин водій ОСОБА_4 , керуючи автопоїздом у складі сідельного тягача MAN TGS19/400, д.н.з. НОМЕР_2 , з спеціалізованим напівпричепом рефрежератором KOGEL S 24 д.н.з. НОМЕР_3 , та рухаючись ним автодорогою Київ-Чоп в напрямку до м. Чоп на 485 км+240м, поблизу села Вербляни, Буського району, Львівської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події. Згідно полісу № АМ 5671048 транспортний засіб НОМЕР_2 застрахований у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». 03.12.2018 року від імені позивача звернулись на адресу ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» про виплату страхового відшкодування. З заяви убачається, що страхову виплату, згідно вимог Закону слід здійснити матері загиблого ОСОБА_1 . Суд зазначив, що родинний зв`язок між загиблим сином та матір`ю підтверджений належними доказами. Згідно відповіді ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», страхувальник відмовив у виплаті страхового відшкодування, оскільки не вбачає підстав для відшкодування по даному випадку. Однак, під час розгляду справи суд встановив, що позивач отримав 4817 гривень 80 копійок страхового відшкодування від ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», виплата витрат на поховання. Суд прийшов до висновку про те, що спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ЦК України. Згідно копії свідоцтва про народження загиблого ОСОБА_3 в графі мати зазначена позивач ОСОБА_1 . Згідно довідки від 15.11.2018 року з місця проживання померлого зазначено, що до дня смерті проживав у АДРЕСА_1 разом з членом сім`ї мати ОСОБА_1 , 1955 р.н. Суд встановив, що загиблий ОСОБА_3 не був одружений, дітей не мав, відтак інших утриманців, за виключенням матері, не мав. Згідно пенсійного посвідчення матір загиблого ОСОБА_1 є пенсіонером за віком довічно. Суд зазначив, що до доводів відповідача про те, що ПрАТ СК «ПЗУ Україна» не мала змоги визначити розмір відшкодування по втраті годувальника через ненадання позивачем документів про доходи потерпілого, суд ставився критично, оскільки, у даному випадку необхідності розраховувати розмір середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого не має, з огляду на те, що позивач просила здійснити відшкодування шкоди, заподіяної смертю сина у встановленому п. 27.2 ст. 27 Законом України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мінімумі у розмірі 36 мінімальних заробітних плат. Наведене свідчить про підставність вимог позивача про стягнення страхового відшкодування на утримання по втраті годувальника. Відтак, суд вважав, що підлягають стягненню і пеня, 3% річних та інфляційні втрати, оскільки боржник прострочив виконання грошового зобов`язання. Суд встановив, що потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 05 листопада 2018 року є ОСОБА_3 , а особою, яка має право на відшкодування шкоди, пов`язаної з її смертю є його матір ОСОБА_1 . Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження не вбачається, що причиною ДТП стало порушення правил дорожнього руху пішохода ОСОБА_3 , як і відсутня інформація щодо наявності умислу потерпілого чи непереборної сили у настанні дорожньо-транспортної пригоди. Ураховуючи викладене, суд прийшов до переконання, що позивач ОСОБА_1 довела суду про підставність заявленого позову. Суд зазначив, що загальна сума витрат на правову допомогу складає 15 000 гривень про що відповідно повідомлено позивача і в підтвердження представлено довіреність на представництво інтересів ТОВ «Центр автовиплат поліс». При цьому суд врахував правовий висновок Об`єднаної палати Верховного Суду висловлений у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 про те, що витрати на надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Також, суд вважав, що відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, оскільки позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору в силу п. 2 ч. 5 Закону України «Про судовий збір».

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

6.09.2019 ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», у якому (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) просив:

?стягнути з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» страхове відшкодування у розмірі 178 704 гривні 00 копійок (з яких:

o44676,00 гривень - моральна шкода;

o134028 гривень - відшкодування на утримання у зв`язку з втратою годувальника;

?пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 33425 гривень 87 копійок;

?три відсотки річних у розмірі 3495 гривень 74 копійки;

?інфляційні витрати у розмірі 2146 гривень 92 копійки;

?моральну шкоду, за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 5000 гривень;

Позов мотивували тим, що 5.11.2018 року о 19.55 мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій ОСОБА_5 , керуючи спеціалізованим вантажним тягачем MAN TGS19/400, д.н.з. НОМЕР_2 , з спеціалізованим напівпричепом рефрежератором KOGEL S 24 д.н.з. НОМЕР_3 , рухаючись по автодорозі Київ-Чоп в напрямку до м.Чоп в районі 485 км, поблизу села Вербляни, Буського району, Львівської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який від отриманих травм помер на місці події. Відповідальність водія транспортного засобу, на день вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована згідно полісу № АМ 5671048 у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». 03.12.2018 року на адресу ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах матері загиблого ОСОБА_1 06 серпня 2019 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» відмовлено у виплаті заявленої суми страхового відшкодування. В обґрунтування відмови у виплаті страхового відшкодування страховик посилається на те, що відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 30.05.2019 року таке закрито на підставі відсутності у діях водія складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто відсутність вини водія. Однак, позивач вважає, що страховиком не обгрунтовано належним чином причини відмови у виплаті страхового відшкодування, помилково застосовано принцип вини та деліктне зобов`язання водія перед потерпілою як підстава для звільнення від цивільно-правової відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, - 5.11.2018 року приблизно о 19 годині 55 хвилин водій ОСОБА_4 , керуючи автопоїздом у складі сідельного тягача MAN TGS19/400, д.н.з. НОМЕР_2 , з спеціалізованим напівпричепом рефрежератором KOGEL S 24 д.н.з. НОМЕР_3 , та рухаючись ним автодорогою Київ-Чоп в напрямку до м. Чоп на 485 км+240м, поблизу села Вербляни, Буського району, Львівської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 30 травня 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000587 від 06.11.2018 року, закрито у зв`язку з відсутністю у діяннях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с 28-29).

Згідно полісу № АМ 5671048 транспортний засіб НОМЕР_2 застрахований у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» (а.с.16).

03.12.2018 року ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 звернулася на адресу ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» про виплату страхового відшкодування. Згідно даної заяви страхову виплату, згідно вимог Закону слід здійснити матері загиблого ОСОБА_1 (а.с. 7).

Згідно копії свідоцтва про народження загиблого ОСОБА_3 в графі мати зазначена позивач ОСОБА_1 (а.с. 10).

З відповіді ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» вбачається, що страхувальник відмовив у виплаті страхового відшкодування, оскільки не вбачає підстав для відшкодування по даному випадку (а.с. 32).

Також, судом встановлено, що позивач отримала 4817 гривень 80 копійок страхового відшкодування від ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», що підтверджено платіжним дорученням №7207 від 26.09.2019, понесені витрати на поховання (а.с. 66).

Згідно довідки Буської міської ради від 15.11.2018 року з місця проживання померлого зазначено, що ОСОБА_3 до дня смерті проживав у АДРЕСА_1 разом з членом сім`ї, матір`ю ОСОБА_1 , 1955 р.н. (а.с. 13)

Матеріалами справи, також, підтверджено та не спростовано, що загиблий ОСОБА_3 не був одружений, дітей не мав, відтак інших утриманців, за виключенням матері, не мав.

Згідно пенсійного посвідчення мати загиблого ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком з 17.08.2010 року довічно (а.с. 14).

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також, згідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Також відповідно до ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 2 ст. 22.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власникові наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом абзацу 1 ч. 1, 2 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого народжена після його смерті.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Окрім наведеного відповідно до ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Згідно п. 36.5. ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Щодо обставин заподіяння шкоди, то слід вказати про те, що передчасна втрата сина для будь-якої людини при наявності життєвих зв`язків між ними однозначно спричиняє моральні страждання, що мало місце і у даному випадку чого відповідачем фактично не оспорювалось та не спростовано.

Аналізуючи причини та спосіб завдання моральної шкоди позивачці, визначаючи характер, глибину душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір визначений судом першої інстанції для відшкодування моральної шкоди позивачам правильно визначений та не підлягає зміні.

Так, передчасна, раптова смерть сина, надзвичайно близької для позивачки людини, фактично однієї з найближчих у її житті, члена її сім`ї, внаслідок ДТП - однозначно спричинила втрату надзвичайно важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань.

Внаслідок смерті ОСОБА_3 , його мати - ОСОБА_1 , будучи людиною старшого віку, втратила свого єдиного сина, який був та міг бути і надалі їй підтримкою в подальшому житті. В результаті цієї трагедії позивачка, яка залишилася у пенсійному віці без сина, зазнала непоправної втрати та різку зміну у її особистому житті, життєвих планах. Ця втрата спричинила та спричиняє їй глибокий та тривалий душевний біль та страждання, а також змушує її докладати значних додаткових зусиль для зміни свого життєвого ритму, організації свого життя.

Враховуючи вказане відповідач повинен був виплатити позивачці визначену законом суму 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, яка правильно визначена позивачкою.

Посилання відповідача на відсутність у них інформації стосовно будь-яких інших осіб, які могли б претендувати на отримання моральної шкоди слід вважати якраз і підтверджує обґрунтованість позовних вимог, оскільки будь-яких даних про звернення до відповідача інших осіб з приводу страхового відшкодування за наслідками згаданої ДТП у матеріалах справи немає. Позивачкою ж було надано довідку про склад сім`ї загиблого та його свідоцтво про народження, що свідчили про те, що позивачка є єдиною особою, що претендує на страхове відшкодування.

Також, судом першої інстанції правильно не взято до уваги доводи ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про те, що вони не мали змоги визначити розмір відшкодування по втраті годувальника через ненадання позивачкою документів про доходи потерпілого, оскільки, у даному випадку необхідності розраховувати розмір середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого не було, з огляду на те, що позивачка просила здійснити відшкодування шкоди, заподіяної смертю сина у встановленому п. 27.2 ст. 27 Законом України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мінімумі у розмірі 36 мінімальних заробітних плат та повідомила про те, що син офіційно не був працевлаштований.

Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Зазначена стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка є непрацездатною особою, проживала разом зі своїм сином та вірно задоволено вимогу про відшкодування шкоди відповідно до пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки саме по собі отримання пенсії, не свідчить про відсутність потреби в матеріальній допомозі.

Закон не ставить в залежність можливість виплати страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника до офіційного працевлаштування. А те, що син неофіційними заробітками допомагав позивачці матеріально та фактично утримував, зважаючи на її невеликий розмір пенсії позивачка підтвердила і у суді апеляційної інстанції. Відповідачем такі доводи не спростовувалися та будь-яких доводів про певні інші доходи, окрім неофіційних заробітків загиблого, які б давали можливість повноцінно існувати сім`ї загиблого та позивачки, суду наведено не було та доказів цього не представлено.

Окрім цього, слід вказати і про те, що Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено стягнення пені за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Враховуючи вказане, судом вірно задоволено вимогу про стягнення з відповідача пені, а також зважаючи на норми ст. 625 ЦК України, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки відповідач як боржник прострочив виконання грошового зобов`язання.

Так, позивачка мала право на нарахування пені з 3.03.2019 року (90 днів з часу звернення з заявою про виплату страхового відшкодування та не отримання такого), однак нарахування нею здійснено з 6.08.2019 року, тобто з часу офіційної відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування, що є її правом.

Здійснені позивачкою відповідно до вимог закону розрахунки страхового відшкодування, пені, та санкцій передбачених ст.. 625 ЦК України не оспорювалися та не спростовані відповідачем. Своїх альтернативних відповідачем не надано.

Що стосується, позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою страхового відшкодування, то така слід вважати правильно задоволена судом першої інстанції.

Так слід врахувати, що відповідачем більш як три роки не проводиться страхове відшкодування, відтак моральні страждання, які виникли внаслідок смерті сина у ДТП, також, додатково поглиблені внаслідок неможливості отримання належного їй відшкодування як моральної шкоди, так і шкоди, внаслідок втрати повноцінного утримання, через загибель особи, на утримання якої вона перебувала. Тому позивачка повинна була докладати та докладає додаткових зусиль для організації свого життя. Вона була позбавлена можливості реалізовувати ряд своїх прав та звичок. Вказане завдало позивачці додатковий морально-психологічний дискомфорт. Його завдав, також, і факт нерозуміння нею безпідставного ухилення відповідача від обов`язку відшкодування завданої їй шкоди в результаті смерті її сина.

Дійсно стягнення моральної шкоди з цих підстав не передбачено Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", однак згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №465/4287/15 вбачається наступне: «Питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому, врегульовано статтею 26-1 Закону № 1961-IV, згідно з якою, зокрема, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Однак позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, не посилався як на підставу своїх вимог на ушкодження здоров`я під час ДТП, як і не зазначав про завдання моральної шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу. Позивач зазначав, що моральна шкода спричинена невиплатою страхового відшкодування.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача».

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують , а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» - залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 4 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 травня 2021 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра