провадж. 2/202/5/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 травня 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Бєльченко Л.А

при секретарі - Нетеси Н.І.,Піявського Е.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі у загальному провадженні цивільну справу за позовом Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2014 року прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради звернувся до відповідачів з позовом про визнання за територіальною громадою міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради права власності на квартиру АДРЕСА_1 , витребування вказаної квартири із незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. від 17.11.2014 року відкрито провадження у справі, призначено попереднє судове засідання (а.с.27 т.1).

Ухвалою судді від 05.12.2014 року справу призначено до розгляду на 13.01.2015 року (а.с.38 т.1).

Ухвалою суду від 09.02.2015 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Орла В.Ю., про зупинення провадження у справі (а.с.58 т.1).

Заявою від 02.04.2015 року позивач збільшив позовні вимоги, окрім іншого, просив визнати недійсним договір купівлі - продажу спірної квартири від 14.10.2013 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., зареєстрований в реєстрі за номером 744 (а.с.87-92 т.1).

Ухвалою суду від 24.09.2015 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням по кримінальному провадженню № 60000004 за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.3 ст. 190 КК України (а.с.138 т.1).

Ухвалою суду від 30.08.2016 року представникові відповідача, адвокату Орлу В.Ю., відмовлено у поновленні провадження у справі (а.с.144 т.1).

Ухвалою суду від 22.09.2016 року представникові відповідача, адвокату Орлу В.Ю., відмовлено у поновленні провадження у справі (а.с.148 т.1).

Ухвалою суду від 26.10.2016 року провадження у справі поновлено, справу призначено до розгляду на 02.11.2016 року (а.с.171 т.1).

Ухвалою суду від 02.11.2016 року замінено назву позивача у зв`язку з реорганізацією на Дніпропетровську місцеву прокуратуру №1 (а.с.179 т.1).

Заявою від 18.11.2016 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 уточнив позовні вимоги, виклавши їх в такій саме редакції, як і в попередній заяві (а.с. 185- 189 т.1)

Заявою від 17.01.2017 року позивач уточнив позовні вимоги і, окрім іншого, просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 15.10.1993 року згідно з розпорядженням №1-637 на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 217-233т.1).

Ухвалою суду від 24.02.2017 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням по кримінальному провадженню № 60000004 за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.3 ст. 190 КК України (а.с.10 т.2).

Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 11.12.2018 року, у зв`язку із відстороненням від посади судді ОСОБА_7 рішенням Першої Дисциплінарної палати від 30.11.2018 року, розпорядження суду №375 від 10.12.2018 року, визначено суддю ОСОБА_8 для розгляду цієї справи (а.с.24 т.2).

Ухвалою судді від 12.12.2018 року справа прийнята до провадження судді Бєльченко Л.А.( а.с.25т.2).

Ухвалою суду від 25.09.2020 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , поновлено провадження у справі, справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні на 21.10.2020 року (а.с.40 т.2).

Ухвалою суду від 13.11.2020 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду на 10.12.2020 року (а.с.70 т.2).

08.02.2021 року керівником Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 направлено клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням по кримінальному провадженню № 60000004 (а.с.102 т.2). В судовому засіданні 12.05.2021 року дане клопотання представником позивача не підтримано.

05.01.2021 року від представника відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , надійшло клопотання, сформоване в підсистемі «Електронний суд», про направлення окремої ухвали до кадрової комісії стосовно Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 у зв`язку з неявкою представника позивача в судові засідання 13.11.2020 року, 10.12.2020 року, 18.12.2020 року, 05.01.2021 року і не повідомлення про причини неявки, що, на думку представника відповідача, свідчить про порушення процесуальних обов`язків, неналежне їх виконання і підрив авторитету прокуратури.

08.02.2021 року від представника відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , надійшло клопотання, сформоване в підсистемі «Електронний суд», про направлення окремої ухвали до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області для здійснення дисциплінарного провадження стосовно адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , оскільки останні, представляючи інтереси відповідача ОСОБА_1 , без відома останнього визнавали позовні вимоги позивача, заявляли безпідставні клопотання про зупинення провадження у справі,чим діяли не на користь особи, інтереси якої вони представляли.

В судовому засіданні 08.02.2021 року представником відповідача дані клопотання були підтримані.

За результатами розгляду справи суд не вбачає беззаперечних підстав для постановлення окремої ухвали відповідно до вимог ст. 262 ЦПК України на адресу кадрової комісії стосовно Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 щодо порушення процесуальних обов`язків, неналежне їх виконання з боку представників прокуратури, як представника позивача, та на адресу Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області стосовно адвокатів Деркунського К.Л., ОСОБА_11 .

Матеріали справи містять заяву (клопотання) заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 (а.с.91 т.1) про відкладення судового засідання 05.01.2021 року. Проте, навіть, відсутність заяви про відкладення розгляду справи, не є порушенням законодавства в розумінні положень ст. 223 ЦПК України.

Щодо зловживання процесуальними обов`язками, порушення їх з боку адвокатів Деркунського К.Л., ОСОБА_11 , які, представляючи інтереси відповідача ОСОБА_1 , діяли не на його користь, подаючи зави про зупинення провадження у справі, визнання позову, слід зазначити, що судом не встановлено, що вказані адвокати, як представники ОСОБА_1 , вчиняли процесуальні дії, не узгоджуючи з останнім правову і процесуальну позиції. Крім того, в матеріалах справи (а.с. 56,57 т.1) міститься заява про зупинення провадження у справі, підписана самим ОСОБА_1 , що є підставою вважати, що заяви про зупинення провадження у справі подавались представниками відповідача, будучи погодженими з відповідачем. Водночас, відповідач ОСОБА_1 , за наявності підстав, не позбавлений самостійно звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області щодо неналежного виконання професійних обов`язків адвокатами Деркунським К.Л. і Орлом В.Ю.

Ухвалою суду, постановленою в судовому засіданні 12.05.2021 року, за клопотанням представника позивача, у зв`язку з реорганізацією, постановлено вважати належним позивачем у справі Лівобережну окружну прокуратуру міста Дніпра Дніпропетровської області (а.с.169-171 т.2).

Ухвалою суду від 12.05.2021 року прийнято уточнену заяву Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області про збільшення позовних вимог (а.с.164 т.2).

В обгрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що за результатами перевірки правомірності відчуження квартири АДРЕСА_1 на підставі листа №216 від 16.12.2013 року КП «ЖЕП №50» встановлено, що дана квартира на підставі ордеру на житлове приміщення №00071, виданого 06.06.1995 року виконкомом Дніпропетровської міської ради, була виділена ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час проживання в даній квартирі ОСОБА_12 право на приватизацію квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не використала. Дана квартира не була приватизована і з державного житлового фонду не вибувала. Громадянин ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру на підставі підробленого свідоцтва про право власності від 15.10.1993 року, виданого нібито Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження за номером 1-637. В подальшому, 14.10.2013 року, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу відчужив дану квартиру ОСОБА_3 . Останній, видавши довіреність на ім`я ОСОБА_4 , 22.11.2013 року на підставі договору купівлі - продажу відчужив спірну квартиру ОСОБА_5 25.11.2013 року ОСОБА_5 продав квартиру ОСОБА_1 . З огляду на це, позивач зазначає, що дана квартира вибула із власності територіальної громади м. Дніпра поза її волею, і, посилаючись на положення ст.ст. 203,215, 388 ЦК України, просив визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло, на квартиру АДРЕСА_1 від 15.10.1993 року, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження за номером 1-637 на ім`я ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири від 14.10.2013 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., зареєстрований в реєстрі за номером 744; витребувати вказану квартиру на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради; визнати за останньою право власності на вказану квартиру.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , підтримали позовні вимоги, просили задовольнити.

Представник Дніпровської міської ради, Борсук Ю.В., юридичної особи, в інтересах якої заявлений позов, підтримала позов прокурора, зазначивши, що квартира АДРЕСА_1 вибула із володіння територіальної громади міста Дніпра поза волею територіальної громади. Вказана квартира належала до комунальної власності, приватизація не проводилась, відчуження вказаної квартири відбулося на підставі підробленого Розпорядження органу приватизації виконкому міської ради від 15.20.1993 року на № 1-637, на підставі якого здійснена державна реєстрація на квартиру та видано свідоцтво про право власності на житло від 15.10.1993 року на ім`я ОСОБА_2 . Надалі вказана квартира була неодноразово продана. Останнім набувачем квартири є ОСОБА_1 . Посилаючись на положення ст. 388 ЦК України, просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , позовні вимоги не визнала. Заперечуючи проти позову представник відповідача вказала, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири. Задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у ОСОБА_1 призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки в такому випадку на ОСОБА_1 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. В судовому засідання 25.05.2021 року представником позивача подана заява про застосування строку позовної давності. Мотивуючи вказану заяву, представником позивача зазначено, що уточнена позовна заява з вимогою про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на спірну квартиру надійшла до суду 12.01.2017 року. Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради листом від 13.12.2013 року №3/991 повідомило, що органом приватизації Дніпропетровської міської ради приватизація спірної квартири не проводилась. Тобто, як мінімум 13.12.3013 року орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Дніпровська міська рада вже знав про недійсність Свідоцтва про право власності на житло. А відтак, строк позовної давності за цими вимогами сплинув 13.12.2016 року, а прокурор в інтересах позивача звернувся до суду 12.01.2017 року.

Представники позивача і особи, в інтересах якої заявлений позов, заперечуючи проти заяви про застосування строку позовної давності, зазначили, що вимоги про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на спірну квартиру, якими 12.01.2017 року доповнений позов, стосуються одного предмета спору. Відразу позовні вимоги пред`явлені до суду з дотриманням строку позовної давності, тому підстав застосовувати строк позовної давності до додаткових вимог, на їх думку, немає.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, на адресу суду повертались судові повістки з рекомендованим повідомленням з позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судові засідання не з`явилися на адресу суду повертались судові повістки з рекомендованим повідомленням з позначкою «за закінченням терміну зберігання».

З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з такого.

Під час розгляду справи встановлено, що виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів гр. ОСОБА_12 06.06.1995 року був виданий ордер №000701 на право зайняття в порядку обміну квартири АДРЕСА_1 (а.с.214 т.2).

Згідно зі Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на ім`я ОСОБА_2 , розпорядження №1-637, власником вказаної квартири з 15.10.1993 року значиться останній (а.с.216 т.2).

Разом з тим, відповідно до листа Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 1/8-2313 на адресу слідчого Індустріального РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області станом на 15.05.2014 року у відділі житлової політики УЖГ міськради відсутня інформація щодо передачі у власність квартири за спірною адресою, а Свідоцтво про право власності на житло на ім`я ОСОБА_2 не відповідає встановленому зразку (а.с.215 т.2).

Інформація про те, що приватизація спірної квартири не проводилась міститься у листі Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 13.12.2013 року №3/991 (а.с.8 т.1).

Аналогічна інформація міститься у листі Дніпропетровської міської ради від 27.12.2016 року №7/11-2510 (а.с.224 т.1).

Водночас, встановлено, що 14.10.2013 року ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . Договір купівлі - продажу був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., зареєстрований в реєстрі за номером 744 (а.с.217 т.2).

22.11.2013 року ОСОБА_3 , уповноваживши довіреністю ОСОБА_4 , продав спірну квартиру ОСОБА_5 . Договір купівлі - продажу був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хайкиною О.Л., зареєстрований в реєстрі за номером 1737 (а.с. 218 т.2).

25.11.2013 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., зареєстрованого в реєстрі за номером 2132, продав вказану квартиру ОСОБА_1 (а.с.220 т.2).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Частинами першою та п`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Статтею 41 Конституції України та статтаю 319 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч. 1-3,5 ст.203 ЦК України).

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Дніпра, рішень щодо передачі її у приватну власність у порядку приватизації у передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» порядку компетентними органами не приймалося та свідоцтв про право власності на неї не видавалося. Єдиним наймачем квартири була гр. ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Встановивши під час розгляду справи, що спірна квартира вибула із власності територіальної громади міста Дніпра поза її волею, суд вважає наявними правові підстави для витребування цієї квартири із незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 , попре те, що він є добросовісним набувачем, задовольнивши позовні вимоги Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в цій частині позову.

У постанові від 28.01.2021 року у справі №367/8910/17 Верховний Суд відзначив, що «власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) дійшла правового висновку про те, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

У постанові від 03.03.2021 року у справі №2-4057/10 Верховний Суд відзначив, що «власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

З огляду на зазначене, можна дійти висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням житлового господарства 15.10.1993 року на ім`я ОСОБА_2 є зайвими, оскільки Свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Так само не є ефективним способом захисту визнання недійсним правочину, а саме, договору купівлі продажу, укладеного між ОСОБА_15 і ОСОБА_3 14.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., зареєстрованого в реєстрі за номером 744.

Відповідно до пункту 9 частини 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень» судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є підставою для державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. Тому рішення суду про витребування спірної квартири на користь позивача з незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 є підставою для реєстрації за територіальною громадою міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради права власності на цю квартиру і окремого визнання за нею права власності на квартиру не потребується.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог в цих частинах позову без задоволення.

Слід зазначити, що пред`явлення позовних вимог до відповідача ОСОБА_16 , на думку суду, є неправильним, оскільки з метою ефективного захисту прав власника, майно якого вибуло поза його волею, це майно витребовується саме у останнього набувача.

Посилання представника відповідача на застосування строку позовної давності у зв`язку з тим, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на житло 12.01.2017 року, в той час, як мінімум 13.12.2013 року орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Дніпровська міська рада, вже знала про недійсність Свідоцтва, судом не приймаються до уваги, оскільки суд дійшов висновку про залишення цих вимог без задоволення через неефективність захисту прав власника у такий спосіб.

Доводи представника відповідача про те, що витребування спірної квартири у ОСОБА_1 призведе до порушення його житлових прав, як добросовісного набувача, не приймаються судом до уваги і не впливають на право позивача витребувати у відповідача належне територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради майно. Відповідач не позбавлений можливості звернутися до винної особи щодо відшкодування завданих йому збитків.

Дійшовши висновку про задоволення позову частково, суд відповідно до ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір, виходячи з ціни позову (вартість спірної квартири на час набуття відповідачем - 67 000 грн. *1%), у розмірі 670,00 грн.

Керуючись ст.ст.4,5,10,13,81,141, 259,263-265 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради (Код ) квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 670 (шістсот сімдесят) грн. на користь держави.

Рішення суду набирає законної сили після подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції.

Суддя Бєльченко Л.А.