Справа № 450/4435/19 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/519/21 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2021 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складіколегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Кульчицького Олександра Сергійовича на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» про стягнення страхового відшкодування,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес», як із страховика забезпеченого транспортного засобу, з вини водія якого сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув її чоловік ОСОБА_3 , страхове відшкодування в розмірі 115200 грн., у виплаті якого їй було відмовлено.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 11.10.2017 року в с.Басівка Пустомитівського району Львівської області з вини водія транспортного засобу марки «МАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 сталась дорожньо-транспортна пригода (наїзд на пішохода), внаслідок якої загинув її чоловік - ОСОБА_3 , що встановлено вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.12.2017 року.

Цивільно-правова відповідальність власника вказаного транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Брокбізнес», однак, у відповідь на її звернення страховик забезпеченого транспортного засобу виплатив лише 38400 грн. моральної шкоди, а у виплаті відшкодування на утримання в розмірі 115200 грн. - відмовив.

Таку відмову позивач вважає незаконною, оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди вона, як пенсіонер, отримуючи пенсію за віком у розмірі 2054 грн., що є менше від доходу її чоловіка, який становив 4512 грн. і складався із заробітної плати в розмірі 3200 грн. та пенсії за віком у розмірі 1312 грн., перебувала на утриманні в свого чоловіка.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач в особі свого представника - адвоката Кульчицького О.С., просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Свої доводи апелянт обгрунтовує тим, що частиною першою статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Апелянт зазначає, що отримання дружиною доходу, який є більшим за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить про те, що вона не потребувала матеріальної допомоги від свого чоловіка.

На переконання апелянта, в матеріалах справи є достатньо доказів, які підтверджують ту обставину, що позивач перебувала на повному утриманні свого чоловіка, однак, суд цим доказам не дав належної правової оцінки.

02.04.2021 року відповідач приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Брокбізнес» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.

Відповідач зазначає, що страховик здійснює страхове відшкодування в межах, порядку та у розмірі, визначеному Законом.

Наголошує, що на дату смерті свого чоловіка позивач отримувала пенсію за віком у розмірі 2054 грн. 22 коп., що було більшим від встановленого законом прожиткового мінімуму в розмірі 1624 грн., а тому вона не мала права на утримання від свого чоловіка.

Окрім того, звертає увагу, що довідки про розмір пенсії внаслідок втрати годувальника та, взагалі, про факт її нарахування позивач не надала.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 11.05.2021 року, є дата складення повного судового рішення - 21.05.2021 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.10.2017 року в с.Басівка Пустомитівського району Львівської області з вини водія транспортного засобу марки «МАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 сталась дорожньо-транспортна пригода (наїзд на пішохода), внаслідок якої загинув ОСОБА_3 , що встановлено вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.12.2017 року (а.с.5-7).

На момент вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується письмовими доказами (а.с.11-12) та не заперечується відповідачем.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «МАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Брокбізнес» (а.с.44).

По даному страховому випадку, страховик забезпеченого транспортного засобу виплатив позивачу 14.06.2018 року 38400 грн. на відшкодування моральної шкоди та 2705 грн. - на відшкодування витрат на поховання (а.с.45-47), вимога позивача про виплату відшкодування на утримання в розмірі 115200 грн. - задоволена не була (а.с.13-14, 47).

Пунктом 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції, чинній на момент вчинення ДТП (далі - Закон), визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим Законом та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Пунктом 22.1 статті 22 цього Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Пунктом 27.1 статті 27 цього Закону передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Частиною другою статті 1200 ЦК України передбачено, що особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів (ч.3 ст.1200 ЦК).

Отже, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Отже, в спірних правовідносинах доказуванню підлягає не лише факт непрацездатності особи, яка звертається за відшкодуванням, а й факт перебування такої особи на утриманні померлого.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у постанові №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування.

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» визначено, що прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється Законом України «Про Державний бюджет України» на кожний рік.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 надала довідку про її дохід у виді пенсії за віком, розмір якої на момент страхового випадку становив 2054 грн. 22 коп. (а.с.18) і перевищував встановлений законом прожитковий мінімум, довідку про дохід свого померлого чоловіка ОСОБА_3 , який, окрім пенсії за віком, розмір якої на момент страхового випадку становив 1452 грн. (а.с.76), отримував заробітну плату, середньомісячний розмір якої становив 3036 грн. 46 коп. (а.с.16).

Отже, з урахуванням наведених вище норм матеріального права та встановлених обставин справи, підстав для висновку про те, що основним і постійним джерелом засобів до існування для позивача була допомога зі сторони її чоловіка, дохід якого істотно не перевищував доходу позивача, немає, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не була утриманцем свого чоловіка, а забезпечувала своє матеріальне утримання за рахунок власного доходу, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження потреби в матеріальній допомозі, а сам по собі факт постійного проживання із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні.

Крім того, згідно довідки Пустомитівського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 17.03.2020 року (а.с.73), пенсія у зв`язку із втратою годувальника позивачу ОСОБА_1 не призначалась.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, відмовляючи в позові, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Кульчицького Олександра Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 травня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.