Справа № 323/600/21
Провадження № 2/323/386/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2021 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі

головуючого - судді Мінаєва М.М.,

при секретарі - Тахтаул А.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим через представника адвоката Губорєва Кирило Сергійовича, до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого під час шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року до Оріхівського районного суду Запорізької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , яким просила визнати спільною сумісною власністю автомобіль ВАЗ-21083, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1988 року випуску, білого кольору, з номером двигуна НОМЕР_2 , номером кузова НОМЕР_3 , як набутий під час шлюбу з відповідачем, та поділити його шляхом визнання за відповідачем права власності на автомобіль в цілому, стягнувши з відповідача половину вартості вказаного автомобіля у розмірі 20151,00 грн.

В обґрунтування своїм вимог позивач посилалась на те, що вона з .07.02.2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 13.05.2020 року. Під час цього шлюбу, у жовтні 2015 року, сторони для сімейних потреб придбали спірний автомобіль, який був зареєстрований за позивачем внаслідок сімейної необхідності, хоча вона не має права керування транспортними засобами. Після розірвання шлюбу автомобіль залишився у фактичному володінні та користуванні відповідача. Вирішити питання про поділ цього майна в позасудовому порядку не видається можливим. Доступу до спірного автомобіля відповідач позивачу не надає, тому позивач звернулась до суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Земля Плюс 2006», який без огляду автомобіля визначив його середню ринкову вартість у розмірі 40302,00 грн. Зважаючи на це, з посиланням на ст. ст. 60, 63, 70, 71 СК України, ст. 364 ЦК України та правовий висновок Верховного суду у справі № 210/4854/15-ц та ініш, позивач заявляє про свою згоду на отримання грошової компенсації у виді половини вартості спірного автомобіля із залишенням його в особистій власності відповідача.

Ухвалою суду від 31.03.2021 року було відкрито провадження у справі, а її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Сторонам був наданий час для подання письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування.

14.04.2021 року до суду надійшов письмовий відзив відповідача на позов, у якому відповідач висловив незгоду з доводами позивача, результатами проведеної позивачем оцінки спірного автомобіля, а також заявив, що не має майнового інтересу до спірного автомобіля, не претендує на свою частку у ньому, не оспорює право власності позивача на нього в цілому, а тому просив відмовити у позові.

26.04.2021 року до суду надійшла письмові відповідь представника позивача, адвоката Губорєва К.С., на відзив відповідача. Доводи позивача полягали у тому, що вона наполягає, що законом встановлена презумпція спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу, жодної домовленості з відповідачем з приводу поділу цього майна позивач не досягла, автомобіль продовжує перебувати у фактичному володінні та користуванні відповідача, а тому неможливо говорити про відсутність спору між сторонами. Своїм позовом позивач фактично просить припинити своє право власності на частку у спільному майні та дає згоду на отримання її грошової компенсації в порядку ст. ст. 183, 364 ЦК України.

В судове засідання 26.04.2021 року позивач та її представник не з`явились, подавши заяву про розгляд справи без їх участі.

Відповідач та його представник, адвокат Пругло М.С., проти задоволення позову заперечували, пославшись на доводи, викладені у письмовому відзиві. Відповідач особисто підтвердив, що не вважає спірний автомобіль своїм, на має до нього жодного майнового інтересу, не заперечує проти того, що він є особистою власністю позивача, якою вона має право розпоряджатись одноосібно, на власний розсуд і для задоволення своїх особистих потреб. Просив відкласти судовий розгляд для надання доказів на підтвердження його відмови від свого права власності на частку у спірному автомобілі.

14.05.2021 року від відповідача надійшов оригінал заяви, яку він через представника позивача, адвоката Губорєва К.С., передав позивачу, про те, що він відмовляється від будь-яких належних йому майнових прав на спірний автомобіль, в тому числі від права власності; не оспорює «повне та єдине» право власності позивача на спірний автомобіль; не вважає цей автомобіль своє частковою власністю, а вважає його повною та нероздільною власністю позивача; не бажає отримувати часткову вартість автомобіля; не чинив і не буду чинити будь-яких протиправних дій щодо перешкоджання позивачу у реалізації її права на володіння та розпорядження спірним автомобілем; передає оригінал свідоцтва про реєстрацію спірного автомобіля.

В судове засідання 19.05.2021 року сторони не з`явились, подавши заяву про розгляд справи без їх участі. При цьому представник відповідача просив закрити провадження у справі за відсутністю предмета спору.

Одночасно представник позивача, адвокат Губорєва К.І., надіслала додаткові пояснення по суті позову, в яких підтвердила факт отримання від відповідача свідоцтва про реєстрацію спірного автомобіля, однак з посиланням правові висновки Верховного Суду у справі № 3/522/8782/16-ц на інших зауважила, що підстав для закриття провадження у справі немає, оскільки позивач наполягає на своїх вимогах і вважає, що вчинені відповідачем дії не впливають на характер правовідносин між ними та законність й обґрунтованість позовних вимог.

Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та надані учасниками письмові заяви по суті спору, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, та відповідні правові висновки Верховного Суду, суд приходить до такого.

Матеріалами справи підтверджується, що з 07.02.2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому був розірваний Оріхівського районного суду Запорізької області від 13.05.2020 року.

Згідно бази даних підсистеми НАІС Єдиного державного реєстру транспортних засобів, за позивачем ОСОБА_1 , на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 568670 від 07.10.2015 року, виданої відокремленим підрозділом № 1 ТОВ «Запоріжжя Драйв Компані», зареєстрований автомобіль ВАЗ-21083, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1988 року випуску, білого кольору, з номером двигуна НОМЕР_2 , номером кузова НОМЕР_3 .

Сторонами не заперечується, що автомобіль придбавався у шлюбі для сімейних потреб, а тому цей факт суд вважає встановленим в порядку ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Таким чином, суд виходить з того, що на момент придбання спірний автомобіль був об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З наведених норм випливає, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно можливе за позовом того з подружжя, хто вимагає залишити в натурі неподільну річ у своїй власності.

Однак у цій справі позивач висунула протилежні вимоги залишити спірний автомобіль у власності відповідача, стягнувши з нього половину його вартості.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Особа може відмовитися від свого майнового права.

Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд зауважує, що ані ЦК України, ані СК України не передбачають такого способу захисту права певної особи, як визнання права власності на спірне майно за іншою особою.

З іншого боку, статтею 1 ЦК України закріплено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Іншими словами, право власності, як і будь-яке інше цивільне право, не може бути визнане за певною особою всупереч її волі.

Як встановлено судом, відповідач у цій справі станом на час її розгляду не вважає себе власником чи співвласником спірного автомобіля та вчинив дії, які чітко та недвозначно свідчать про його відмову від свого права власності на це майно: повідомив про це позивача та передав їй свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу, а також повідомив всі відомості, які необхідні та достатні для одноосібного доступу позивача до цього автомобіля.

При цьому суд бере до уваги положення статей 346 та 347 ЦК України.

Так, за п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України відмова власника від свого права власності є підставою припинення цього права.

Відповідно до ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову.

У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Таким чином, дії відповідача щодо відмови від права на свою частку у спірному автомобілі узгоджуються з наведеними вище правовими нормами. При цьому виконання ним вимог ч. 3 ст. 347 ЦПК України не вимагається, оскільки автомобіль зареєстрований за самою позивачем.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що станом на час розгляду цієї справи право спільної сумісної власності на спірний автомобіль припинилось внаслідок відмови відповідача від права власності на нього.

Як наслідок, у підсумку встановлені судом обставини унеможливлюють задоволення позову. При цьому суд бере до уваги, що своєю відмовою від прав на спірний автомобіль відповідач фактично вчинив дії на користь позивача, оскільки вона отримала право одноосібно розпоряджатись вказаним автомобілем і лише на свою користь, тобто може отримати майнову вигоду, вдвічі більшу за ту, яку вона очікувала отримати, подаючи позов.

Доводи позивача про те, що вона не має права керування транспортними засобами і тому не має інтересу у набутті в натурі спірного автомобіля, суд відхиляє, оскільки відсутність такого права не є перешкодою для розпорядження цим майном в інший спосіб. Більше того, факт реєстрації спірного транспортного засобу за позивачем, за інших встановлених у цій справі обставин, створює презумпцію права власності позивача на нього у відносинах з третіми особами, тому саме позивач несе тягар як належного здійснення права власності, так і дотримання правил відмови від нього, зазначених у ч. 3 ст. 347 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 183, 364, 370 Цивільного кодексу України, ст. ст. 69-71 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 2, 7, 10, 81, 82, 84, 19, 141, 176, 263-265 Цивільного процесуального України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , поданого через представника адвоката Губорєва Кирило Сергійовича, до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого під час шлюбу, відмовити.

Повний текст рішення складений 28.05.2021 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення постанови апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду безпосередньо або через Оріхівський районний суд Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення, а разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, - протягом 30 днів з вручення копії рішення.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області М.М. Мінаєв