Справа № 939/494/21
15 червня 2021 рокуБородянський районний суд
Київської області в складі: головуючої судді - Герасименко М.М.,
за участі секретаря - Рассказової М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Бородянка в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд на 21 травня 2021 року, про що відповідача повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене 23 квітня 2021 року, а також шляхом направлення відповідачу судової повістки за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання.
У зв`язку із неявкою відповідача в судове засідання 21 травня 2021 року, слухання справи було відкладено на 15 червня 2021 року, про що відповідача повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене 24 травня 2021 року, а також шляхом направлення відповідачу судової повістки за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач у сьогоднішнє судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов не надав.
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що висунуті позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що 17 лютого 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі був укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 на власні потреби кошти в сумі 1000 грн.
Вказану суму коштів ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 20 лютого 2020 року.
Умовами договору сторони обумовили, що в разі порушення зобов`язання в частині повернення кожної окремої суми коштів та/або повернення всієї суми до кінцевої дати, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зобов`язується додатково сплатити суму неустойки, а саме: пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань, від суми боргу; суму річних, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України визначену у розмірі 365 %; суму інфляційних, відповідно до законодавства України.
Також у договорі позики зазначено, що у випадку прострочення повернення коштів більше як на 30 календарних днів, ОСОБА_2 додатково зобов`язався сплатити штраф в десятикратному розмірі від суми боргу. Штраф, у зазначеному розмірі зобов`язався сплачувати за кожні прострочені 30 календарних днів. (а.с. 8).
Відповідачем борг повернуто не було.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до положень ст.ст. 525-526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановленні строки відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Оскільки відповідач позичені грошові кошти позивачу не повернув і жодних заперечень щодо позову суду не надав, за таких обставин позовні вимоги в частині стягнення суми боргу у розмірі 1000 грн підлягають до задоволення.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У договорі позики сторони вказали, що пеня, сума річних (відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 365%), сума інфляційних є неустойкою в разі порушення зобов`язання в частині повернення кожної окремої суми коштів та/або повернення всієї суми до кінцевої дати.
Окрім того, у випадку прострочення повернення коштів на позичальника умовами договору було покладено додаткову відповідальність у виді сплати штрафу в десятикратному розмірі від суми боргу.
Разом з тим, суд вважає вказані підрахунки необґрунтованими з огляду на наступне.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або на законі, та, які полягають у позбавленні його певних прав або у заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
У постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 664/2784/15-ц Верховний Суд зазначив про відсутність висновку про те, який же вид неустойки (штраф чи пеня) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору.
Водночас, суд дійшов висновку, що тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України). Тому в кожному випадку окремо необхідно визначати, стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, в тому числі, з урахуванням їх розміру.
Договором позики від 17 лютого 2020 року визначено додаткову відповідальність позичальника у вигляді неустойки трьох видів, та штраф, що є не припустим, суперечить Конституції України та нормам чинного законодавства, а тому враховуючи розумність та справедливість, виходячи із того, що дійсно відповідач неналежно виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку із чим порушив строк повернення позики, тому покладення на нього відповідальності у вигляді неустойки є цілком обґрунтованим, проте суд вважає за необхідне стягнути з позичальника лише один із видів неустойки у формі пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань, від суми боргу, що обумовлено умовами договору, що дорівнює 138,86 грн.
Крім того, з відповідача на користь позивача у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню 3 % річних від простроченої суми за період з 21 лютого 2020 року по 15 лютого 2021 року у розмірі 29,67 грн та інфляційні втрати у розмірі 64,60 грн.
Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги слід зазначити таке.
Звертаючись із вказаним позовом, позивачем, на підтвердження понесених ним витрат на отримання правничої допомоги, надано копію договору про надання правової допомоги від 12 лютого 2021 року № 12/02, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Орловською В.А. та копію додатку № 1 до вказаного договору від 12 лютого 2021 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Проте позивач не надав суду документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Оскільки документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, до суду позивачем та його представником не надані, тому витрати на правничу допомогу є недоведеними та стягненню з відповідача не підлягають.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме в частині стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 1000 грн, неустойки у формі пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань, від суми боргу, що обумовлено умовами договору, що дорівнює 138,86 грн, 3 % річних у розмірі 29,67 грн та інфляційних втрат у розмірі 64,60 грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 1000 грн в рахунок стягнення заборгованості за договором позики від 17 лютого 2020 року, 138,86 грн пені, 29,67 грн 3 % річних, 64,60 грн інфляційних втрат, а всього 1233,13 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 908 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Бородянський районний суд Київської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення суду складено 16 червня 2021 року.