Справа № 638/8882/19
Провадження № 2/638/1027/21
РІШЕННЯ

Іменем України

27 травня 2021 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Котельнікової А.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),

розглянувши в спрощеному позовному провадженні у залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення шкоди,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області про стягнення шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що він є боржником за виконавчим провадженням № 55493378 від 11 січня 2018 року з примусового виконання виконавчого листа № 638/16992/16-ц, виданого 24 листопада 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова.

16 лютого 2018 року державним виконавцем винесена постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яка 22 березня 2018 року направлялась для виконання до державної прикордонної служби України.

12 липня 2018 року позивач надав державному виконавцю копію постанови Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2018 року та копії квитанції про оплату неустойки за несвоєчасну виплату аліментів.

20 серпня 2018 року позивач подав заяву державному виконавцю, в якому позивач сповістив про оплату аліментів та про повну сплату неустойки і судового збору.

20 липня 2018 року позивачем було укладено договір з ТОВ «Зелаз», відповідно до умов якого він повинен був у строк до 20 вересня 2018 року провести презентацію розробленого продукту в Російській Федерації, за що позивачу передбачена виплата коштів в еквіваленті 30000 грн.

Прибувши 06 вересня 2018 року та 05 жовтня 2018 року на пункт пропуску з метою перетину державного кордону позивачу було відмовлено у перетині державного кордону на видано рішення про відмову в перетині державного кордону на підставі постанови Шевченківського ВДВС від 16 лютого 2018 року про заборону на виїзд з України в рамках виконавчого провадження № 55493378.

Листом ТОВ «Зелаз» від 12 жовтня 2018 року позивача сповіщено про припинення співробітництва внаслідок порушення істотних умов договору.

Позивач зазначає, що незаконними діями державного виконавця він втратив вигоду в розмірі 30000 грн та йому завдано моральну шкоду.

Позивач просив суд стягнути з Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області на користь ОСОБА_1 30000 грн в якості компенсації недоотриманої вигоди, 10000 грн в якості компенсації моральної шкоди та судові витрати в сумі 15534,80 грн.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та доданими до неї документами Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції отримав 09 серпня 2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідачем не подано відзиву на позовну заяву.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області перебуває виконавче провадження 55493378 від 11 січня 2018 року з примусового виконання виконавчого листа № 638/16992/16-ц, виданого 24 листопада 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми неустойки за несвоєчасність сплати індексації аліментів в сумі 50851,07 грн та суми неустойки за несвоєчасність сплати аліментів в сумі 2416,95 грн, що підтверджується викликом державно виконавця № 14 від 16 серпня 2016 року (а.с. 11).

10 липня 2018 року ОСОБА_1 сплачено 2453,20 грн в рахунок сплати неустойки за несвоєчасність сплати аліментів та 15 грн в рахунок сплати судового збору, про що свідчать копії квитанцій (а.с. 12).

Листами від 20 серпня 2018 року, від 06 вересня 2018 року та від 05 жовтня 2018 року ОСОБА_1 повідомив Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області про те, що ним сплачена вказана сума неустойки та судового збору, які отримані відділом, про що мається відмітка на цих листах, про що свідчать копії відповідних листів (а.с. 13-15).

06 вересня 2018 року та 05 жовтня 2018 року інспекторами іпк віпс «Гоптівка» (тип А) впс «Дергачі» відмовлено ОСОБА_1 у перетині державного кордону на виїзд з України, про що свідчать копії рішень про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України від 06 вересня 2018 року та від 05 жовтня 2008 року (а.с. 16, 17).

В листі Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 06 листопада 2018 року за № 44264 зазначено, що 16 лютого 2018 року була винесена постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, яка направлялась 22 березня 2018 року для виконання до державної прикордонної служби України. 12 липня 2018 року надійшла заява стягувача разом з копією постанови Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2018 року про сплату боргу у розмірі 2416,95 грн неустойки за несвоєчасну виплату аліментів. 16 серпня 2018 року боржнику було направлено виклик та запропоновано сплатити борг у розмірі 2416,95 грн. 06 вересня 2018 року боржником надано заяву разом з копіями квитанції про сплату боргу у розмірі 2416,95 грн неустойки за несвоєчасну виплату аліментів. 06 вересня 2018 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та винесена постанова про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України від 06 вересня 2018 року, яка направлена для виконання до Державної прикордонної служби України та сторонам для відома (а.с. 35-36).

20 липня 2018 року між позивачем та ТОВ «Зелаз» укладено договір № 20/07-з, відповідно до умов якого ОСОБА_1 повинен був у строк до 20 вересня 2018 року провести презентацію розробленого продукту в Російській Федерації, за що відповідно до додатку № 1 до договору № 20/07-з позивачу передбачена виплата коштів в еквіваленті 30000 грн, що підтверджується копією договору № 20/07-з. від 20 липня 2018 року та копією додатку № 1 до вказаного договору (а.с. 18-21).

В листі від 12 жовтня 2018 року ТОВ «Зелаз» повідомило ОСОБА_1 , що у зв`язку з кінцевою датою проведення презентації концепції сайту є 20 вересня 2018 року, тому товариство не вбачає підстав для подальшого співробітництва у зв`язку з порушенням позивачем п. 2.1 договору, про що свідчить копія листа ТОВ «Зелаз» від 12 жовтня 2018 року (а.с. 23).

Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції змінило найменування на Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень є вчинення ними протиправних дій або бездіяльності, що завдало шкоди та безпосередній причинний зв`язок між дією або бездіяльністю і шкодою.

Як зазначалось вище, судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що10 липня 2018 року ОСОБА_1 сплачено 2453,20 грн в рахунок сплати неустойки за несвоєчасність сплати аліментів та 15 грн в рахунок сплати судового збору.

Листами від 20 серпня 2018 року, від 06 вересня 2018 року та від 05 жовтня 2018 року ОСОБА_1 повідомив Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області про те, що ним сплачена вказана сума неустойки та судового збору, які отримані відділом, про що мається відмітка на цих листах, про що свідчать копії відповідних листів.

В листі Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 06 листопада 2018 року за № 44264 зазначено, що 06 вересня 2018 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та винесена постанова про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України від 06 вересня 2018 року, яка направлена для виконання до Державної прикордонної служби України та сторонам для відома.

Отже, ОСОБА_1 повідомив Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області про те, що ним сплачена вказана сума неустойки та судового збору, та надані відповідні квитанції, 20 серпня 2018 року. Проте, державним виконавцем винесена постанова про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 з України лише 06 вересня 2018 року, що унеможливило позивачу виїзд з України.

Таким чином, зволікання державного виконавця із винесенням постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 з України після надання останнім доказів відсутності боргу по вказаному вище виконавчому провадженні свідчить про протиправну бездіяльність державного виконавця.

З урахуванням того, що у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 у перетині державного кордону через наявність постанови Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 16 лютого 2018 року ТОВ «Зелаз» повідомило ОСОБА_1 , що не вбачає підстав для подальшого співробітництва у зв`язку з порушенням ним п. 2.1 договору, у зв`язку з чим позивач втратив вигоду в розмірі 30000 грн, тому на користь позивача підлягає стягненню сума 30000 грн.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди ,якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної(немайнової)шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2201), «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права являється адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

За таких обставин, основною умовою відшкодування, зокрема, моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 804/2252/14, від 31 січня 2018 у справі № 813/5138/13-а.

Як зазначалося вище, судом встановлена протиправна бездіяльність державного виконавця, яка полягала у зволіканні державного виконавця із винесенням постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 з України після надання останнім доказів відсутності боргу по вказаному вище виконавчому провадженні.

На обґрунтування позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди позивач зазначає, що він втратив цінний комерційний зв`язок, що унеможливило подальшу співпрацю, він відчував себе розгубленим, що привело його у розпач.

Суд вважає доведеним завдання позивачу незаконною бездіяльністю державного виконавця моральних страждань, вину вказаного органу, а також причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправною бездіяльністю відповідача.

Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень прав позивача, шляхом скасування 06 вересня 2018 року постанови про тимчасове обмеження у праві виїзду з України не може компенсувати позивачу його немайнових втрат, оскільки позивач був вимушений звертатися до суду, та очікувати позитивного рішення на свою користь, він відчував себе розгубленим.

Наведене є достатніми доказами того, що позивачу було завдано моральної шкоди.

Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, суд вважає доведеним завдання позивачу відповідачем моральної шкоди з урахуванням засад розумності та справедливості в розмірі 2000 грн.

Відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Такий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначено, що «тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав».

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Шкода, завдана незаконною бездіяльністю відповідача, підлягає стягненню саме з держави Україна та компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення в резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунка, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення суду (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16.

Щодо вимог про стягнення 15534,80 грн в якості компенсації судових витрат по справі, то суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 577/5853/15-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.

При цьому, до позовної заяви позивачем не доданий, як детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, так і не додані документи, які б підтверджували витрати на правову допомогу.

Керуючись ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 263-265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок компенсації втраченої вигоди 30000 (тридцять тисяч) грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 (дві тисячі) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27 травня 2021 року.

Суддя І.П. Латка