Справа № 344/5114/21
Провадження № 22-ц/4808/1539/21
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Томин О.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_1 і його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Рожнятівтеплокомуненерго» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та зобов`язання виплачувати середню заробітну плату на час проходження військової служби в особливий період за апеляційною скаргою Державного підприємства «Рожнятівтеплокомуненерго» на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 серпня 2021 року під головуванням судді Атаманюка Б.М. у м Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та зобов`язання виплачувати середню заробітну плату на час проходження військової служби в особливий період.
В обґрунтування позову зазначив, що 30.10.2017 він був прийнятий на роботу підсобним працівником у ДП «Рожнятівтеплокомуненерго».
На підставі наказу Міністерства Оборони України від 09.11.2017 № 779 12.11.2017 він був призваний на військову службу за призовом до Збройних Сил України, про що було поінформовано підприємство.
З ним 21.11.2018 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, відповідно до якого він взяв на себе зобов`язання проходити військову службу в Збройних Силах України протягом строку дії Контракту, а в разі настання особливого періоду і понад встановлений строк.
Перебуваючи з 12.11.2017 по теперішній час на військовій службі, він звернувся із заявою до роботодавця, в якій просив повідомити чи видавався наказ на його увільнення від роботи на період військової служби, та чи зберігається за ним місце роботи, посада і середній заробіток у відповідності до ст. 119 КЗпП України. На таку заяву підприємство надало відповідь про те, що 17.04.2018 його звільнено з роботи, у зв`язку із закінченням опалювального періоду, за ст. 36 п. 2 КЗпП України. Також, згідно цієї відповіді, трудову книжку передали його батькові.
Він звернувся в Управління Держпраці в Івано-Франківській області зі скаргою, де просив провести перевірку щодо правильності його звільнення з роботи та не нарахування йому середнього заробітку. Відповіді на день пред`явлення позову він ще не отримав.
Посилаючись на те, що його звільнення на час проходження військової служби в особливий період є незаконним, а роботодавець повинен був його вивільнити від роботи на час проходження військової служби, незалежно від закінчення строкового трудового договору, просив: визнати незаконним та скасувати наказ від 17.04.2019 про звільнення та поновити його на роботі, поновивши строк звернення до суду; зобов`язати відповідача виплачувати йому середню заробітну плату на час проходження військової служби в особливий період з моменту припинення виплати до дня подачі позову; зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.04.2018 по день звернення до суду.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26.08.2021 на підставі заяви представника позивача залишено без розгляду позову заяву ОСОБА_1 до ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» в частині позовної вимоги про зобов`язання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 серпня 2021 року позов задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду за захистом трудових прав за позовною вимогою про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення.
Визнано незаконним та скасовано наказ № 39 від 16.04.2018 року ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» «Про закінчення опалювального періоду 2017-2018 р.р.», в частині пункту 7 додатків до цього наказу, про звільнення з роботи тимчасового працівника ОСОБА_1 з 17.04.2018, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі підсобним працівником (дроворубом) ДП «Рожнятівтеплокомуненерго».
Зобов`язано ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату на час проходження військової служби в особливий період з моменту припинення виплати до дня подачі позову до суду, а саме до 02.04.2021 року.
Стягнуто з ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» судовий збір у дохід державного бюджету в розмірі 1 816 грн.
У апеляційній скарзі ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні справи не врахував, що позивач згідно з його заявою був прийнятий на роботу підсобним працівником за строковим трудовим договором на період опалювального сезону 2017-2018 року з 30.10.2017.

Згідно з наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.11.2017 позивача було призвано на військову службу до Збройних Сил України та відповідно до наказу підприємства від 11.11.2017 його було вивільнено з 12.11.2017 від роботи у зв`язку з призовом на військову службу до Збройних Сил України. Згідно з вказаним наказом підприємства за працівником відповідно до ст. 119 КЗпП України збережено місце роботи, посаду та середній заробіток на опалювальний сезон.

Згідно із наказом підприємства від 16.04.2018 № 39 «Про закінчення опалювального періоду», в зв`язку із закінченням опалювального періоду на території району припинено роботу котелень. Пунктом 2 наказу звільнено з роботи тимчасових працівників, в тому числі і позивача, в зв`язку із закінченням опалювального періоду, згідно ст. 36 п. 2 КзПП України (закінчення строку).

З працівником ОСОБА_1 було укладено строковий трудовий договір та він, укладаючи такий договір, погодився з його умовами і надав добровільну згоду на припинення такого у визначений сторонами трудового договору термін. У такому випадку після закінчення строку трудового договору (в даному випадку після закінчення опалювального періоду), укладеного з тимчасовим працівником, його чинність була припинена.

Обмеження щодо звільнення працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період поширюються на звільнення працівників за ініціативою роботодавця (крім ліквідації підприємства, установи, організації), а з ОСОБА_1 укладено строковий трудовий договір на термін, що не перевищує тривалості сезонних робіт, тому на його звільнення за строковим трудовим договором після закінчення опалювального сезону 16.04.2018 не поширюються гарантії, зазначені в ст. 119 КЗпП України.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно поновив позивачу строк звернення до суду щодо поновлення на роботі, а також стягнув середню заробітну плату за час проходження військової служби в особливий період з моменту припинення виплати до дня подачі позову до суду, а саме до 02.04.2021 року, не врахувавши, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за рік.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив, що він відноситься до осіб, на яких поширюються гарантії визначені в ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та дійшов правильного висновку, що в таких немає застережень щодо непоширення вказаних гарантій на працівників, робота яких виконується на умовах строкового трудового договору.

Також судом першої інстанції перевірив та обговорив причини пропуску строку звернення до суду, а також навів у рішенні мотиви, чому він поновлює пропущений строк. Крім того, з 26.02.2021 в Івано-Франківській області запроваджено червоний рівень епідемічної небезпеки, що у свою чергу вплинуло на обмеження його прав у цей час.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції

Представник ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» в судове засідання повторно не з`явився. Виконуючий обов`язки директора ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» 15.11.2021 та повторно 01.12.2021 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням на листку непрацездатності. Наведені представником апелянта причини неявки апеляційний суд не вважає поважними, тому ухвалив про розгляд справи за відсутності представника ДП «Рожнятівтеплокомуненерго», який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Ним не надано документів, якими підтверджується існування обставин, зазначених в клопотаннях. Крім того, апелянтом не подано клопотання щодо продовження строку розгляду справи.
Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з його неявкою не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 згідно поданої ним заяви від 26.10.2017 був прийнятий на роботу підсобним працівником за строковим трудовим договором на період опалювального сезону 2017-2018 року з 30.10.2017, про що директором ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» видано наказ № 108 від 27.10.2017 (а.с. 57-58).

Повісткою про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 та атестаційної комісії Івано-Франківського ОВК ОСОБА_1 12.11.2017 зобов`язано з`явитися в Рожнятівський РВК (а.с. 59).

Згідно наказу від 10.11.2017 військового комісара Рожнятівського РВК «Про призов офіцерів запасу на військову службу за призовом осіб офіцерського складу» ОСОБА_1 призвано на військову службу до Збройних Сил України. Вибуття ним 12.11.2017 до військової частини підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 № 1277 (а.с. 9, 60).

Відповідно до наказу від 11.11.2017 № 117 ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» по особовому складу, підсобного працівника (дроворуба), ОСОБА_1 було вивільнено від роботи з 12.11.2017, в зв`язку з призовом на військову службу до Збройних Сил України. Також, відповідно до цього наказу, за ОСОБА_1 , на виконання ч. 3 ст. 119 КЗпП України, збережено місце роботи, посаду та середній заробіток, на опалювальний період (а.с. 61).

Згідно витягу з наказу ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» від 16.04.2018 № 39 «Про закінчення опалювального періоду», в зв`язку із закінченням опалювального періоду на території району припинено роботу котелень. Пунктом 2 звільнено з роботи тимчасових працівників, в тому числі і ОСОБА_1 , в зв`язку із закінченням опалювального періоду, згідно ст. 36 п. 2 КзПП України (закінчення строку) (а.с. 62).

Позивачем укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Сил України на посадах осіб офіцерського складу від 21.11.2018 строком на три роки.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 21.12.2020 № 1277 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у частині з 29.12.2017 по час видачі довідки (а.с. 10).

ОСОБА_1 25.01.2021 звернувся із заявою до ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» щодо повідомлення його чи видавався наказ про його увільнення від роботи на період військової служби та чи збереглося за ним місце роботи, посада, і середній заробіток відповідно до ст. 119 КЗпП України. (а.с. 65).

На вказане звернення ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» надало відповідь від 01.02.2021, яка направлена заявнику рекомендованим відправленням 03.02.2021, в якій повідомило про його звільнення з підприємства з 17.04.2018 на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, з дорученням витягу з наказу про звільнення (а.с. 66-67 ).

Згідно інформації з сайту Укрпошти пошук поштових відправлень за номером поштового відправлення 954 відповідь ДП «Рожнятівтеплокомуненерго» від 01.02.2021 з копією Витягу з наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав 05.02.2021 (а.с. 68).

ОСОБА_1 26.02.2021 звернувся із скаргою щодо незаконного звільнення до Управління Держпраці в Івано-Франківській області (а.с. 14-15).

Згідно ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ст. 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду. Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Законом України від 17 березня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» (№ 1126-VII) був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49.

Таким чином, із 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зі змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності особливого періоду.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Згідно ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Таким чином, законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, а й прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період.

Враховуючи викладене, гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з указаними нормами, є безумовними.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 522/4116/19, від 30 червня 2021 року у справі № 583/1191/20, від 02 листопада 2020 року у справі № 740/3621/18, від 02 листопада 2020 року у справі № 482/1648/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17.

Верховний Суд у постанові від 6 лютого 2020 року у справі №818/777/17, адміністративне провадження №К/9901/22708/18, зазначив, що гарантії, визначені частинами 3-4 ст. 119 КЗпП України, є безумовними і зберігаються за працівником навіть за умови, якщо строк трудового договору може закінчитися раніше. Тобто жодне призупинення трудових правовідносин на час перебування на службі не відбувається, а відносини тривають і пролонгуються до закінчення фактичної військової служби (демобілізації чи закінчення військового контракту). Винятком із правила може бути ліквідація установи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №761/33202/16-ц (провадження №61-809св18).

Контракт для проходження військової служби є підставою для видання відповідного наказу з особового складу про зарахування особи до списків особового складу Збройних Сил України та призначення її на відповідну посаду або продовження військової служби, що відповідає пункту 26 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008.

Днем фактичної демобілізації вважають день виключення із списків особового складу військової частини, у зв`язку зі звільненням з військової служби. Таке виключення оформляють наказом військової частини, а також робиться відповідний запис у військовому квитку (пп. 3 та 4 Положення про військовий квиток рядового, сержантського і старшинського складу, і п. 3 Положення про військовий квиток офіцера запасу, затверджених Указом Президента України від 25.05.94 р. № 263/94).

Оскільки ОСОБА_1 з 12.11.2017 по час вирішення судом спору і на день перегляду рішення апеляційним судом перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 (м. Івано-Франківськ), тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що він відноситься до осіб, на яких поширюються гарантії згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: гарантії у вигляді збереження місця роботи, посади та середнього заробітку, для працівників, що призвані на військову службу чи перебувають на ній за контрактом.

З цих підставі не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що обмеження щодо звільнення працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період поширюються на звільнення працівників за ініціативою роботодавця (крім ліквідації підприємства, установи, організації), а не на звільнення ОСОБА_1 за строковим трудовим договором після закінчення опалювального сезону.

Посилання апелянта на те, що після закінчення строку трудового договору (в даному випадку після закінчення опалювального періоду), укладеного з тимчасовим працівником, його чинність була припинена є безпідставними. Законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій. Гарантії, визначені частинами 3-4 ст. 119 КЗпП України зберігаються за працівником навіть за умови, якщо строк трудового договору може закінчитися раніше, та на час перебування на службі трудові відносини пролонгуються до закінчення фактичної військової служби.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що наказ про звільнення ОСОБА_1 слід визнати незаконним та скасувати, з поновленням його на роботі підсобним працівником (дроворубом) ДП «Рожнятівтеплокомуненерго», а також, з врахуванням ст. 119 КЗпП України, про задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату на час проходження військової служби в особливий період з моменту припинення виплати до дня подачі позову до суду, тобто до 02.04.2021 року.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно поновив позивачу строк звернення до суду щодо поновлення на роботі, спростовуються наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, в редакції, чинній до 10.06.2021, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що копію витягу з наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав 05.02.2021. Відповідачем не підтверджено факт вручення раніше витягу з наказу чи трудової книжки.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020 КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту «Глава XIX ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

На підставі постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 року № 211 (із змінами), «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20.05.2020 року № 392 (із змінами), «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22.07.2020 року № 641 (із змінами) та «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року № 1236 (із змінами) з 12.03.2020 року до 31.08.2021 року на території України діє карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Таким чином, з урахуванням приписів Закону №540-ІХ, строк для звернення з позовом про поновлення на роботі, визначений ст. 233 КЗпП України, позивачем не було пропущено.

Також враховуючи вимоги ч. 2 ст. 235 КЗпП України, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та те, що позивач копію витягу з наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав 05.02.2021, не заслуговують на увагу посилання апелянта на стягнення судом першої інстанції всупереч ч. 2 ст. 235 КЗпП України середньої заробітної плати за час проходження військової служби в особливий період з моменту припинення виплати до дня подачі позову до суду.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Рожнятівтеплокомуненерго» залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук
Судді: В.Д. Фединяк
О.О. Томин