Головуючий у І інстанції Черков В.Г. Єдиний унікальний номер 242/3408/20
Номер провадження 22-ц/804/264/21
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Лопатіної М.Ю.,

Принцевська В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє адвокат Верченко Ольга Олександрівна, на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє адвокат Верченко Ольга Олександрівна до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє адвокат Верченко Ольга Олександрівна, звернулась із вказаним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем. За час перебування у шлюбі ними було придбане майно, що є спільною сумісною власністю - автомобіль «CHERY». Після припинення шлюбних відносин в листопаді 2019 року відповідач вказаний автомобіль залишив собі в користування, а тому просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та відповідача, визнати спільною сумісною власністю набутого за час спільного проживання автомобіль «CHERY» та стягнути грошову компенсацію з відповідача на її користь в розмірі ? частки його вартості в сумі 80 000 грн.

Ухвалою суду від 12 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна були виділені в окреме провадження.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано спільною частковою власністю набутого за час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб «CHERY», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , білого кольору. В задоволені решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, адвокат Верченко О.О. подала від імені ОСОБА_1 апеляційну скаргу в якій посилаючись на незаконність ухваленого рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд ухвалюючи оскаржуване рішення не врахував те, що позивачка в позовних вимогах мала за мету при поділі автомобілю фактично позбутися права власності на свою частку та отримати за неї компенсацію відповідно до ст. 364 ЦК України.

Відзивів на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч.ч. 1, 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно довідки про склад сім`ї, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_1 . ОСОБА_2 мешкав за зазначеною адресою з 01 жовтня 2017 року по 10 листопада 2019 року без реєстрації, що також підтверджується Актом про проживання від 13 серпня 2020 року (а.с. 9).

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 серпня 2020 року було встановлено факт проживання сторін однією сім`єю. Зазначене рішення в апеляційному порядку оскаржено не було та набрало чинності.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу у період проживання сторін однією сім`єю 10 травня 2018 року ними було придбано автомобіль «CHERY», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , білого кольору, власником якого записана ОСОБА_1 (а.с. 10-11).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе лише за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду і оскільки відповідач таких дій не вчинив, майно необхідно залишити у спільній частковій власності подружжя.

З таким висновком не можна не погодитись.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з положеннями частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Отже, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (Постанова ВС від 04 листопада 2020 року по справі № 127/25432/17).

Як вбачається із позовних вимог, що заявлені до суду першої інстанції, ОСОБА_1 мала на меті визнання спільною сумісною власністю набутою за час спільного проживання її та відповідача транспортного засобу «CHERY». Однак вимоги щодо поділу цього майна з подальшою грошовою компенсацією як того передбачає ст. 364 ЦК України не заявляла.

Враховуючи наведене, вимоги щодо стягнення компенсації за належну позивачці частину у спільному частковому майні є передчасними оскільки попереднє внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду ніякими належними доказами підтверджено не було.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, фактично зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку, тому висновків суду вони не спростовують.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно оцінив докази, що надані сторонами, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє адвокат Верченко Ольга Олександрівна - залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

Судді В.М. Барков

М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська