Головуючий у 1-й інстанції Писанець Н.В.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Лазаренко Д.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 10 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Писанець Н.В., повний текст рішення складено 16 березня 2021 року

по цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про позбавлення батьківських прав,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Рибінської сільської ради Волноваського району Донецької області,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на наступні обставини.

В період з 01.01.2014 по 03.04.2019 сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, без офіційної реєстрації шлюбу, від яких мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 03.04.2019 ОСОБА_2 покинула сім`ю, залишила дитину на позивача і його мати, участь у вихованні сина не приймала, його здоров`ям та успіхами, долею не цікавилась, кошти для придбання дитині продуктів харчування, одягу не надавала.

На підставі такого байдужого ставлення до дитини просив в остаточній редакції позовних вимог (після прийняття судом 10.03.2021 ухвали про залишення позовних вимог про стягнення аліментів без розгляду - а.с. 29) позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 10 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст. 164 СК України, ст. 3 Конвенції про права дитини, Декларацією прав дитини та виходив з того, що сторона позивача не довела та не надала документальних доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, тобто що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжувала нехтувати своїми батьківськими обов`язками - відсутні жодні докази щодо впливу органів внутрішніх справ по лінії застосування адміністративної відповідальності до матері дитини, щодо проведених органом опіки і піклування бесід із нею, фіксацією негативного ставлення до своїх батьківських обов`язків і застосованими заходами з попередження ОСОБА_2 , впливових заходів органів місцевого самоврядування тощо. На підставі зібраних матеріалів суд дійшов до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав матері дитини, оскільки ця дія є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, підстав до чого по відношенню до ОСОБА_2 не здобуто судовим розглядом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга (а.с. 41-42) вмотивована наступними доводами.

Всі надані позивачем докази свідчать про небажання відповідачки займатись вихованням дитини та відсутність будь-яких дій з боку відповідачки, які б свідчили про її намір змінити обставини свого життя.

ОСОБА_2 не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, як наголошено Верховним Судом в справах з аналогічними правовідносинами у постановах від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19, від 26.12.2018 у справі № 404/6391/16-ц: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.

Суд в своєму рішенні не надав оцінку поясненням свідків, що свідчили про нехтутвання відповідачкою своїми батьківськими обов`язками. Крім того, питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватись на оцінці особистості відповідачки та її поведінці.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, хоча була повідомлена про дату та час розгляду справи, будь-яких заперечень по суті позовних вимог суду не надала, що свідчить про її байдужість до долі дитини. Це свідчить про відсутність у неї інтересу до дитини та свідоме нехтування батьківськими обов`язками.

З метою дотримання найкращих інтересів дитини, на чому зосереджував увагу Європейський Суд з прав людини в своїх рішеннях і що в даній справі суд першої інстанції не вмотивував, просив скасувати рішення і позбавити відповідачку батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_3 .

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Справа розглядається за участі ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги, а також у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи відповідачки ОСОБА_2 (а.с. 56, 59), представника третьої особи - Органу опіки та піклування Рибінської сільської ради Волноваського району Донецької області, від якого надійшла заява про вирішення справи у його відсутність (а.с. 61-63), неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом, сторони - позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

Мати дитини ОСОБА_2 фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з 01.01.2014 по 03.04.2019, що підтверджено відомостями Рибінської сільської ради Волноваського району Донецької області № 489 від 24.09.2020 (а.с. 9).

За інформацією сімейного лікаря Рибинської лікарської амбулаторії, що втілено у довідці № 31 від 12.11.2020, за період з 03.04.2019 на лікувально-профілактичні заходи дитини ОСОБА_3 з`являвся з батьком ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_5 , оскільки мати з ними не мешкає та станом дитини не цікавиться (а.с. 10).

Актом обстеження житла від 18.11.2020 виявлено, що дитина ОСОБА_3 мешкає із батьком ОСОБА_1 і бабусею ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , санітарно-гігієнічні умови у будинку задовільні, є усі необхідні меблі, у дитини є окрема кімната, необхідні меблі, вона забезпечена усім - речами, взуттям, їжею. Бабуся ОСОБА_5 отримує пенсію, батько ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності (а.с. 11).

Опікунською радою Рибинської сільської ради до суду надано висновок № 72 від 02.12.2020 про доцільність позбавлення матері дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про права дитини, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 №3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.07.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

В рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (§ 54).

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Савіни проти України, пункт 49 рішення у справі Хант проти України ).

Отже, у цьому випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу, не є абсолютним.

У статті 7 СК України визначена необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно із ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати може бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Зазначена підстава поставлена відповідачці ОСОБА_2 в провину.

Втім, поняття ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є оціночним і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.

Так, пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав №3 від 30.03.2007 судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Обставин, які підпадають під визначення дій особи, як ухилення від виконання батьківських обов`язків не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (§ 100).

Таким чином, відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав з дотриманням статтей 8, 9 Конвенції про права дитини (наприклад, пункт 59 рішення Європейського Суду у справі Ньяоре проти Франції ), і в такому на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини, які є надзвичайно важливими.

Оцінка якнайкращих інтересів дитини включає в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в цьому випадку стосовно цієї особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (пункт 1 статті 3)).

Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі Мамчур проти України , заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі М.С. проти України , заява № 2091/13).

Аналіз практики Європейського Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Разом з тим, докази, що відповідачка знаходиться на обліку в органах з питань захисту прав дітей та/або попереджалася про необхідність зміни свого ставлення до виховання дитини, - в матеріалах справи відсутні.

В оскаржуваному рішенні суд окреслив низку заходів, які могли бути, але не були використані позивачем, для здобуття в досудовому порядку переконливих доказів умисного нехтування відповідачкою своїми батьківськими правами відносно дитини.

До того ж, як до суду першої інстанції, так і апеляційному суду позивачем не надано відомостей з його листування та комунікації із відповідачкою в будь-який спосіб щодо питання матеріального утримання їх спільної дитини, виховання сина, забезпечення його фізичного і розумового розвитку, участі в лікувальних процедурах тощо.

Суд при цьому правильно визначився, що суто довідка з лікарні з приводу лікувально-профілактичних оглядів дитини за участю батька і бабусі та акт обстеження житла самі по собі не свідчать про ухилення відповідачки від виконання нею батьківських обов`язків по відношенню до сина, що може тягнути наслідок у вигляді позбавлення її батьківських прав і припинення юридичного зв`язку із дитиною на подальше.

Поясненнями допитаних в суді свідків, що стверджували про відсутність ОСОБА_2 в місці проживання дитини протягом двох років, коли опікувалися дитиною батько і бабуся, також не підтверджується відсутність у матері інтересу до своєї дитини.

Позивач дійсно, як цілком слушно вбачив суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, не довів, доцільність захисту прав і інтересів дитини саме шляхом позбавлення його матері по відношенню до дитини батьківських прав.

Так, заявлена позивачем негативна характеристика відповідачки не доведена документально. Зокрема, як органом опіки так і позивачем не представлено для оцінки судом будь-якої характеристики відповідачки та її поведінки в побуті, в тому числі за місцем її проживання, окреслення її образу життя, з`ясування її суб`єктивного ставлення щодо виховання дитини тощо.

Даних, які б свідчили про перебування відповідачки на психіатричному чи наркологічному обліку, визнання її недієздатною або обмежено дієздатною, немає.

Суд першої інстанції, використовуючи свої дискреційні повноваження, унормовані ч. 6 ст. 19 СК України, не погодився із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , зважаючи на його недостатню обґрунтованість, яка не підтверджує схвалення такого крайнього заходу юридичного розірвання сімейних стосунків мати-дитина в найкращих інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , 2015р.н.

Як правильно дійшов висновку суд першої інстанції, позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про винну поведінку відповідачки по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини.

Акцентована в апеляційній скарзі байдужість відповідачки до долі дитини, що виявилася у неприбутті її до суду, не є тим необхідним критерієм для позбавлення матері батьківських прав, що є відмінним від правового критерію як умисне свідоме ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків попри вжиті заходи впливу.

Той факт, що відповідачка не прибула в судове засідання, не є доказом нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, а є правом сторони бути присутньої в суді чи ні. Тим більше, що істинна причина такої неявки відповідачки, яка має (за повідомленням позивача) хворобу, кваліфіковану за F20, суду достеменно невідома.

У даній справі ані позивачем, ані залученим у якості третьої особи органом опіки і піклування не представлено доказів про безрезультатність досудових процедур і заходів впливу компетентних органів щодо відповідачки, як підстави для застосування такого наслідку як розлучення дитини із матір`ю і впевненого твердження, що таке розлучення здійснюється в якнайкращих інтересах дитини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував, положення міжнародно-правових актів, ратифікованих Україною, і національного сімейного законодавства, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведення належними, достовірними і допустимими доказами, яких би було достатньо в сукупності, факту свідомого нехтування ОСОБА_2 батьківськими обов`язками, умисне і винне ухилення її від виконання своїх обов`язків по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Отже, як правильно визначився суд, такий крайній захід у вигляді позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 застосовувати у даній справі при конкретних обставинах і здобутих доказах не можна, бо такий захід суперечитиме інтересам дитини.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено. Порушень норм процесуального або матеріального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 10 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 травня 2021 року.

Судді: С.А.Попова

С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова