Справа № 314/1589/21
Провадження № 2/314/818/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2021 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі судді Мануйлової Н.Ю., секретар судового засідання Рясна А.В., розглянувши в приміщенні суду у відкритому підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №314/1589/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення частки у спільній частковій власності, визнання права власності на частину будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення частки у спільній частковій власності, проведення взаєморозрахунку, визнання права власності на частину будинку.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про смерть виданого 17 грудня 1996 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вільнянського району, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що зроблено актовий запис за №280.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 стали його дочка ОСОБА_4 , яка враховуючи відмову своєї сестри на її користь від прийняття спадщини, успадкувала 2/3 частини спадкового майна, та син від першого шлюбу, - відповідач ОСОБА_2 , успадкував 1/3 частини спадкового майна.

У подальшому ОСОБА_4 подарувала належні їй 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 23.08.2003 року посвідченого у Вільнянській державній нотаріальній конторі, зареєстрованого в реєстрі за №1117.

02.10.2003 року ОП ЗМБТІ за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 2344732, номер запису 1363 в книзі 10.

Так, станом на час смерті ОСОБА_3 , його син відповідач ОСОБА_2 був неповнолітнім.

Відповідно до ст.527 ЦК РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до ст.529 ЦК РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені) померлого.

За вимогами ст.535 ЦК РСР право на обов`язкову частку в спадщині мають: неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Згідно ст.548 ЦК РСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Отже, відповідач ОСОБА_2 вважається таким, що прийняв спадщину в силу закону, оскільки на час смерті спадкодавця був неповнолітнім, що в свою чергу не потребувало подачі заяви про прийняття спадщини власноруч (особисто).

Із укладенням договору дарування, позивач фактично проживає та користується будинком АДРЕСА_1 одноосібно, здійснює поточний ремонт, сплачує комунальні платежі.

Відповідач за вказаною адресою не з`являється, наміру користуватися спадковим майном не має, про що неодноразово повідомляв позивача.

У листопаді 2020 року позивач звертався до Відповідача з пропозицією здійснити ремонт в житловому будинку, проте отримав категоричну відмову із посиланням на те, що ремонт йому не потрібен. Відповідач не бажаєь нічого робити в будинку.

На пропозицію позивача відчужити на його користь свою частину житлового будинку, відповідач погоджувався, але неможливість укладення нотаріального правочину купівлі-продажу мотивував браком часу та власним небажанням з`явитись до нотаріуса. При цьому, відповідач надав свою згоду позивачеві на отримання грошової компенсації пропорційно вартості його частки у спільному майні.

Враховуючи викладене, припинення за рішенням суду права відповідача на частку у спільному майні, із виплатою грошової компенсації, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї.

Позивач вважає, що спільне проживання, володіння і користування вищевказаним житловим будинком в подальшому є неможливим.

Відтак, згідно ч.1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майна є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

З змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якої з передбачених статтею 365 ЦК України підстави, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його родини.

Верховний Суд України під час розгляду справи N 6-37цс13 від 15.05.2013 року висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року (справа № 6-68цс14), право власності співвласника на частку в спільному майні відповідно до п.4 ч.1 ст.365 ЦК України може бути припинено за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при зверненні із позовом про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника - позивача.

Також, умовою припинення за рішенням суду права особи на частку у спільному майні є те, що річ є неподільною.

У відповідності до ст.183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно п.6. Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

При таких обставинах, Верховний суд України, в своїй Постанові Пленуму зазначив, що у разі неможливості з технічної точки зору поділу (виділу) квартири у відповідності до ідеальних часток кожного із співвласника, тобто у випадку не можливості кожній із сторін виділити відокремлену частину будинку із самостійним виходом, встановлюється порядок користування квартирою, а якщо не можливо встановити порядок користування квартирою, співвласнику присуджується грошова компенсація, за його згодою, а в окремих випадках, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає - зобов`язати учасників спільної власності виплатити такому співвласнику грошову компенсацію за належну йому часку в спільному майні.

Вказане вище положення Постанови Пленуму Верховного суду України було прийняте з метою врегулювання ряду спорів, ще до того як набув чинності 1 січня 2005 року Цивільний Кодекс України, яким затверджено норму ст. ч.1 ст. 365 ЦК України, яка передбачає припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, саме за тих умов, які зазначені в зазначеній вище Постанові Пленуму Верховного суду України, тобто яка на сьогоднішній день знайшла своє законодавче затвердження та врегулювання цього роду суспільно-правових відносин між співвласниками з приводу припинення права спільної часткової власності за умов, що чітко передбачені ч.1 ст. 365 ЦК України.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Проте, виділити рівнозначні частини житлового будинку АДРЕСА_1 не уявляється можливим.

За вказаних обставин, позивач звернувся до суб`єкта оціночної діяльності з метою визначення ринкової вартості будинку АДРЕСА_1 . На підставі висновку про оцінку від 01 квітня 2021 року, ринкова вартість будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами становить 87342,00 грн., Отже вартість 1/3 частки, яка належить відповідачу складає - 29114,00 грн.

На замовлення позивача фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 , який має кваліфікаційний сертифікат відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов`язаних зі створенням об`єктів архітектури серії АЕ №005579 виданим 09.10.2019 року Атестаційною архітектурно-будівельною комісією, виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2018 року № 186), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773, будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень. Відповідно до пункту 13 вказаної Інструкції, складовими частинами технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами є: схема розташування будівель та споруд; експлікація до схеми розташування будівель та споруд; план будинку садибного типу; експлікація приміщень будинку садибного типу) характеристика будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 складається із: літ.А загальною площею 48,7 кв.м., з яких 23,8 кв.м. житлова забудова, 24,9 кв.м. допоміжна (підсобна) площа, І тераса (літнє неопалюване приміщення площею 6,6 кв.м.); літ.а1 прибудова, літ.В літня кухня, пг - погріб з шийкою під літ.В, №5 ворота, №6 паркан, №7 паркан.

До теперішнього часу ніхто не оспорював фактичного набуття позивачем права власності на вказане домоволодіння.

Таким чином, єдиним способом захисту права позивача є звернення до суду з даним позовом.

Представником позивача до суду подано заяву про розгляд цивільної справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає, просить позов задовольнити, судові витрати залишити за позивачем.

Відповідачем до суду подано заяву про визнання позову та розгляд цивільної справи за його відсутності, із відповідною розпискю про отримання від позивача грошових коштів - компенсації за належну йому 1/3 частину в будинку АДРЕСА_1 в розмірі по 29 114, 00 (двадцять дев`ять тисяч сто чотирнадцять тисяч гривень) гривень.

Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 (2/3 частки) та ОСОБА_2 (1/3 частки), що також підтверджується матеріалами спадкової справи №224 від 29.05.1997 після смерті ОСОБА_3 , яка булла надана Вільнянською державною нотаріальною конторою.

Частиною 1 статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.

Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Судовим розглядом встановлено, що спільне володіння і користування домоволодінням АДРЕСА_1 є неможливим. Співвласники квартири не в змозі самостійно врегулювати питання їх спільного володіння та користування спірним майном.

Верховний Суд України під час розгляду справи №6-37цс13 від 15.05.2013 року висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Також, і під час розгляду іншої справи №6-68цс14, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути у сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.

Оскільки спільне володіння і користування квартирою є неможливим, відповідач ОСОБА_2 , отримав грошові кошти за свою частку у домоволодінні то припинення права спільної часткової власності за відповідачем, на думку суду, не завдасть істотної шкоди його інтересам. Окрім того, судовим розглядом встановлено, що відповідач не користується належною йому 1/3 частиною домоволодіння, у житловому будинку не проживає, комунальні платежі не сплачує.

За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем.

Як встановлено судом, відповідач отримали від позивача грошові кошти у розмірі в розмірі по 29 114, 00 (двадцять дев`ять тисяч сто чотирнадцять тисяч гривень) гривень, як компенсацію вартості належної йому 1/3 частини у праві спільної власності на спірне домоволодіння.

Припинення права відповідача ОСОБА_2 1/3 частити в спільному майні жодним чином не завдасть їй істотної шкоди, оскільки, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, відповідач отримав грошову компенсацію.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доказів, які спростовують висновки суду, судовим розглядом не здобуто.

Керуючись ст. ст. 15, 317, 319, 321, 348, 355, 356, 357, 358, 365 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) про припинення частки у спільній частковій власності, визнання права власності на частину будинку задовольнити.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 , на 1/3 частку, в будинку АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки будинку АДРЕСА_1 , який складається із: літ.А загальною площею 48,7 кв.м., з яких 23,8 кв.м. житлова забудова, 24,9 кв.м. допоміжна (підсобна) площа, І тераса (літнє неопалюване приміщення площею 6,6 кв.м.); літ.а1 прибудова, літ.В літня кухня, пг - погріб з шийкою під літ.В, №5 ворота, №6 паркан, №7 паркан.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Наталія Юріївна Мануйлова

11.05.2021