ПОСТАНОВА

Іменем України

26 травня 2021 року м. Кропивницький

справа № 387/684/15-ц

провадження № 22-ц/4809/772/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.

за участі секретаря Тимошенко Т.О.

учасники справи:

стягувач Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

боржник ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження начальник Добровеличківського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2021 року у складі судді Майстера І.П. і

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця та просив визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Добровеличківського районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Кіровоградській області Войцеховського А.В. про арешт майна боржника від 03.02.2016 та поновити порушене право заявника шляхом скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, що належить громадянину ОСОБА_1 на праві приватної власності, у зв`язку з закінченням виконавчого провадження.

Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 був боржником на підставі виконавчого листа Добровеличківського районного суду Кіровоградської області № 387/684/15-ц від 18.12.2015 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» боргу у розмірі 296 333,39 грн.

03.02.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 50001810 та накладення арешту на майно боржника, а виконавче провадження знаходилось на виконанні у державного виконавця Войцехівського А.В., який на даний час звільнений.

Боржник звернувся в ЦНАП з метою відчуження автомобіля, який належить йому на праві приватної власності, проте йому повідомили, що на автомобіль накладено арешт Добровеличківським РВ ДВС.

В зв`язку з тим, що виконавче провадження № 50001810 закінчено 12.12.2016 через відсутність майна боржника, ОСОБА_1 звернувся до Добровеличківського РВ ДВС з клопотанням про скасування постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження, проте, у відповідь отримав лист № 4596/1 про неможливість зняття арешту з його майна.

ОСОБА_1 зазначає, що жодних постанов виконавця йому не направлялось та ним не отримано.

Ухвалою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2021 року в задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що державний виконавець не мав повноважень щодо зняття арешту з майна боржника при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки вказаний механізм стосується лише тих випадків, коли відбувається повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Суд першої інстанції також зазначив, що матеріалах справи також відсутні підстави для зняття арешту, так як боржник не надав доказів виконання рішення суду, сплати виконавчого збору і сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, що не є наслідком закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна.

Крім того, даних щодо закінчення виконавчого провадження, чи визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з виконанням рішення суду, матеріали справи не містять, а постанова державним виконавцем про закінчення виконавчого провадження не виносилася.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у діях державного виконавця відсутні порушення норм ЗУ «Про виконавче провадження», права ОСОБА_1 не порушені, а не вручення оскаржуваної постанови про арешт майна боржнику не може зводитись до безумовного скасування постанови про арешт майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2021 року та ухвалити нову, якою задовольнити скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також прав та охоронюваних законом інтересів боржника, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Твердження суду першої інстанції про необхідність доведення у судовому засіданні скаржником спливу строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є безпідставним у зв`язку з тим, що в оскаржуваній ухвалі суд встановив та зазначив, що повернення виконавчого документа стягувану відбулось 12 грудня 2016 року, тому строк пред`явлення виконавчого документу до виконання, враховуючи ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» сплив 12 грудня 2019 року.

Не пред`явлення виконавчого документа до виконання стороною скаржник доведено в суді письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме копією Витягу виконавчих дій, яка завірена належним чином.

Крім того, начальник Добровеличківського РВ ДВС Мазур Л.М. в судовому засіданні повідомила суд про те, що виконавчий документ до виконання стягувачем не пред`явлено, виконавче провадження з примусового виконання рішення не відкрито.

Однак судом першої інстанції не було враховано ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» (чинного на час прийняття рішення виконавцем про повернення виконавчого листа), згідно вимог якої реалізація арештованого майна здійснюється державним виконавцем шляхом його продажу через торговельні організації, відповідні структури Міністерства фінансів, на прилюдних торгах, аукціонах у двомісячний строк з дня накладення арешту, проте арештоване майно не реалізоване.

Від начальника Добровеличківського районного відділу державної виконавчої служби ПСМУ МЮ (м. Дніпро) Мазур Л.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Голованов О.П. підтримав доводи апеляційної скарги.

Представники ПАТ КБ «Надра» та Добровеличківського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без їх участі, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні Добровеличківського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження № 50001810 щодо примусового виконання виконавчого листа від 18 грудня 2015 року №387/684/15, виданого Добровеличківським районним судом Кіровоградської області, який надійшов 01 лютого 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Надра" боргу в розмірі 296 333,39 гривень.

Відповідно до постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 лютого 2016 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .

Згідно з постановою про повернення виконавчого документа від 12 грудня 2016 року постановленою державним виконавцем Осєтровою-Литвиновською С.В., виконавчий лист від 18 грудня 2015 року №387/684/15 повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» . 14.01.2021 надана відповідь ОСОБА_1 в якій зазначається, що в межах виконавчого провадження виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_1 на користь юридичної особи повернути на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України зазначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За змістом пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України , цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 11 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку встановленому виконавчим документом і цим Законом.

За змістом статті 57 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом в тому числі й винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Згідно пункту 2 частини першої статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною п`ятою статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статті 22 цього Закону.

Статтею 48 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а також частиною першою статті 49 цього Закону передбачені підстави повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав та підстави закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках. При цьому у ній не зазначено про можливість закінчення виконавчого провадження у зв`язку з відсутністю майна у боржника.

Відповідно до частини другої статті 50 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону.

Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувану, а державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника тільки в разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно витягу виконавчих дій виконавчого провадження № 50001810 та 55638266 Добровлеичківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області 01.03.2016 надійшов виконавчий лист від 18.12.2015 № 387/684/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» боргу в розмірі 296 333,39 грн.

03.02.2016 старшим державним виконавцем Войцехівським А.В. відкрито виконавче провадження та з метою забезпечення виконання рішення суду винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 та заборони на його відчуження.

12.12.2016 державний виконавець Осетровою-Литвиновською С.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану (п. 2 ч. 1 ст. 47) на підставі того, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення і здійснені державним виконавцем відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними (том 2 а.с. 79-81, 110-112).

Листом Добровлеичківського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 14.01.2021 № 4596/1 на клопотання ОСОБА_1 повідомлено, що зняти арешт із транспортного засобу, а саме автомобіля легковий седан-В модель 211040 марки «Богдан» 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 не є можливим (том 2 а.с. 82).

Оскільки державний виконавець повернув стягувачу виконавчий лист у зв`язку з відсутністю майна у боржника ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження не є закінченим, що не позбавляє стягувача права повторного звернення із заявою про примусове виконання рішення суду, а відтак у державного виконавця не було правових підстав для зняття арешту з майна боржника, накладеного в межах виконавчого провадження ВП №5000181, відкритого 03 лютого 2016 року на виконання виконавчого листа 387/684/15-ц від 18.12.2015 про стягнення заборгованості у розмірі 296 333,39 грн.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи ОСОБА_1 , щодо того, що боржник не був повідомлений про початок примусового виконання рішення суду та йому не направлялася постанова про арешт майна.

Порушення державним виконавцем порядку надіслання сторонам виконавчого провадження копій процесуальних документів може бути підставою для визнання його дій чи бездіяльності неправомірними та зобов`язати його вчинити певні дії для усунення існуючих порушень, проте вказане не може бути безумовною підставою для скасування постанови про арешт майна.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 522/15772/16-ц (провадження № 61-35215св18), від 24 липня 2019 року у справі № 330/78/17-ц (провадження № 61-16907св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 369/3031/18 (провадження № 61-44121св18), від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18), від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18 (провадження № 61-1589св19).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що строк пред`явлення виконавчого документу до виконання сплив 12 грудня 2019 року та стягував повторно не пред`явив виконавчий документ до виконання є безпідставними, з огляду на те, що матеріали справи не містять підтверджень того, що виконавче провадження було закінчено, а ПАТ КБ «Надра» має право в порядку, передбаченому статтею 433 ЦПК України, поновити пропущений строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01.06.2021.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко