Справа № 307/3807/19
Провадження № 2/307/374/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого Чопик В.В. при секретарі Олексій Я.В., за участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , де третя особа без самостійних вимог Тячівська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування житлового будинку не дійсним.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , де третя особа без самостійних вимог Тячівська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування житлового будинку не дійсним.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до заповіту від 13 лютого 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В., її бабуся ОСОБА_5 заповіла їй все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, і після її смерті вона доручила своєму батькові ОСОБА_6 подати заяву про прийняття спадщини та оформити на неї спадщину за вказаним заповітом, так як сама не в змозі, оскільки працює і тимчасово проживає в Іспанії.

У процесі оформлення спадщини, у вересні цього року, її батько дізнався та повідомив її по телефону проте, що на спадковий будинок є договір дарування від 12 лютого 09 року, на ім`я відповідачки ОСОБА_2

ОСОБА_2 навчаючись у Тячівському ПТУ попросилась на квартиру до ОСОБА_5 , а потім купляючи продукти харчування та доглядаючи за нею зайшла в довіру та просила останню зареєструвати в своєму будинку, а згодом переписати будинок на неї.

У свою чергу ОСОБА_5 відмовила позивачці у передачі свого будинку на неї, однак ОСОБА_2 разом із своєю мамою ОСОБА_7 споївши бабусю неякісним коньяком, від якого остання не розуміла значення своїх дій, 12 лютого 2009 року все ж таки оформила вказаний будинок договором дарування на себе.

Таким чином стверджує, що ОСОБА_2 шляхом обману у незаконний спосіб, задарма привласнила собі чуже майно у районному центрі, реалізувавши незаконний договір дарування.

При цьому, позивачка стверджує, що за життя ОСОБА_5 не потребувала опіки, оскільки вона постійно пересилала їй кошти, а її батько приносив їй їжу та допомагав по господарству.

Тому, посилаючись на ст.ст.203, ст.225, ч.1 ст.230, ст.728 ЦК України, просить суд поновити строк позовної давності та визнати не дійним договір дарування житлового будинку в АДРЕСА_1 від 12 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Бенчак М.Т. та зареєстрований в реєстрі за №2-313.

Представник ОСОБА_1 позивачки ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили.

Свої заперечення обґрунтовують, тим, що покійна ОСОБА_5 відносилася до ОСОБА_2 з повагою, її родичі залишили проживати одну і вона була їй вдячна за те, що вона відповідала їй взаємністю та допомогою. Свідченням про правдиві наміри є те, що в 2007 році ОСОБА_5 заповіла все своє майно матері ОСОБА_7 , а у 2009 р. вирішила будинок по АДРЕСА_1 подарувати їй ОСОБА_2 .

На той час їй було 69 років, її волевиявлення було вільним, усвідомленим та відповідало її внутрішній волі. Крім цього, за життя ОСОБА_5 могла змінити своє волевиявлення як би мала бажання.

Також, вважають, що не відповідає дійсності. твердження позивача проте, що про договір дарування житлового будинку їй стало відомо у вересні 2019 р.

В 2012 р. з Іспанії приїхала ОСОБА_4 , як тоді сказала для виготовлення закордонного паспорту, та в цей час був великий скандал, коли дізналася про дарування ОСОБА_2 будинку, але ОСОБА_5 сказала, що така її воля і позивачка виготовивши паспорт поїхала в Іспанію і не приїжджала, хоча їй було відомо, що ОСОБА_5 , якій було 78 р., захворіла та був складений заповіт, де остання заповіла все своє майно на яке за законом має право ОСОБА_4 .

Також, стверджують, що ганебним є твердження про споювання дарительки та перебування її під впливом неякісної випивки в день дарування, так як державний нотаріус не здійснив би правочин. 12.02.2009 р., був великий сніг та ожеледь і до нотаріуса їх підвозить сусід ОСОБА_9 , який все чув і бачив. Похорони ОСОБА_5 організувала також вона.

Тому просять в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи Тячівської Державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, а тому суд на підставі ст.. 223 ЦПК України справу розглянув у їх відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Норми ст. 4 ЦПК України вказують, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними доказами у розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст. 627, 628 ЦК України).

За приписами ст. ст. 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність; договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В судовому засіданні встановлено, що 14.12.2007 ОСОБА_5 склала заповіт на все своє майно в користь ОСОБА_7 , який посвідчено державним нотаріусом Дуйчак Т.А. та зареєстровано в реєстрі за № 3-3229.

12.02.2009 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , що стверджується договором дарування, яки посвідчено державним нотаріусом Бечак М.Т. та зареєстрований в реєстрі № 2-313.

13.02.2017 ОСОБА_5 склала заповіт на все своє майно на свою внучку, тобто позивачку ОСОБА_4 , який посвідчено державним нотаріусом Черевко Л.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1-212.

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Згідно ч.1,4 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо), - є прийняттям дарунка.

Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом

Згідно ч.1ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд вважає, що укладений спірний договір дарування від 12.02.2009 року за своїм змістом не суперечить вимогам закону, оскільки був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та його укладення не є порушенням частин першої та третьої ст.203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Так, ні позивачкою, ні її представником не надано належних та допустимих доказів, які б стверджували, що спірний договір дарування укладений у незаконний спосіб, а саме шляхом обману, оскільки покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , які стверджували, що при укладенні спірного договору ОСОБА_5 знаходилась в стані алкогольного сп`яніння, суд як доказ до уваги не бере, так як вони не були присутні при посвідченні нотаріусом цього правочину, крім цього їх покази спростовуються показами свідка ОСОБА_14 , який відвозив ОСОБА_5 до нотаріуса та в суді ствердив, що остання йдучи до нотаріуса була твереза та усвідомлювала значення своїх дії, сама керувала ними.

Крім цього, ОСОБА_5 ще за життя, в разі сумніву дійсності даного правочину, мала можливість його оскаржити, в тому числі і при здійсненні заповітного розпорядження всього свого майна на ім.'я ОСОБА_4 .

Таким чином, ознак фіктивного правочину, як то: введення в оману ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Тобто, ОСОБА_5 , використовуючи своє право власника, розпорядився належною йому на праві власності часткою будинку шляхом передачі її в дар своїй колишній дружині.

Такі дії ОСОБА_5 , як власника нерухомого майна, не суперечить закону та не викликають сумнівів у її волевиявленні при укладенні договору.

Враховуючи викладене, вимоги позивачки щодо визнання договору дарування не дійсним не підлягають задоволенню.

Судові витрати, відповідно вимог ст. 141 ЦПК України, суд залишає по фактично понесеним.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81,141, 258, 259, 263, 265, 354 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , де третя особа без самостійних вимог Тячівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 12 лютого 2009 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Бенчак М.Т., зареєстрованого в реєстрі за №2-313 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_4 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_2 .

Третя особа без самостійних вимог: Тячівська державна нотаріальна контора, місцезнаходження м. Тячів, вул. Незалежності, 30, Закарпатської області.

Повний текст рішення виготовлено 05.02.2021.

Суддя: В.В. Чопик