ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року

м.Суми

Справа №583/3765/18

Номер провадження 22-ц/816/355/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Грунська сільська рада Охтирського району Сумської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 грудня 2020 рокув складі судді Ільченко В.М., ухваленого у м. Охтирка, повний текст якого складено 28 грудня 2020 року, -

в с т а н о в и в :

14 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Грунської сільської ради Охтирського району Сумської області та ОСОБА_2 про визнання нікчемним та недійсним заповіту, складеного від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 179 та посвідченого 03 грудня 2015 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся заявниці - ОСОБА_3 , яка на момент смерті перебувала в Комунальному закладі «Територіальний центр соціального обслуговування та надання соціальної допомоги» Грунської сільської ради Охтирського району. 03 грудня 2015 року сільським головою Грунської сільської ради Охтирського району Сумської області посвідчено заповіт від імені ОСОБА_3 , згідно з яким все майно заповідалось на користь відповідача ОСОБА_2 . На момент посвідчення зазначеного заповіту ОСОБА_3 було 94 роки і вона мала відповідний її віку стан здоров`я. ОСОБА_2 є сторонньою для її сім`ї людиною та, ймовірно, скористався безпорадним станом ОСОБА_3 , в результаті чого з`явився заповіт. Крім того, в заповіті не зазначено де саме здійснювалось посвідчення заповіту, з тексту заповіту не можна чітко визначити хто проводив процедуру реєстрації.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, неповно встановлені обставини у справі, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заповіт посвідчено не секретарем сільської ради, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а селищним головою. Зазначає, що свідками підтверджено стан здоров`я спадкодавиці, за якого остання фактично не могла самостійно підписати текст заповіту, а відтак вчинений у ньому запис не ОСОБА_3 , а іншою особою, проте не засвідчений відповідною посадовою особою з посиланням на причину неможливості заповідача особисто це зробити. Крім того, свідкам фактично нічого не відомо про спадкоємця, на користь якого було складено заповіт та який не є родичем ОСОБА_3 . Вказує, що через значну вартість посмертна судово-психіатрична експертиза не була проведена, а судова почеркознавча експертиза не проведена через брак кількості підписів заповідачки, що також підтверджує, що вона останні роки свого життя ніде не розписувалась. На думку позивачки, оспорюваний заповіт є нікчемним через порушення вимог щодо його форми посвідчення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Абрамович О.В. просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 , переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 7, 8, 9).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько ОСОБА_1 ОСОБА_6 (т. 1 а.с.11), а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 12).

03 грудня 2015 року було посвідчено складений від імені ОСОБА_3 заповіт, яким все своє майно вона заповіла ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений сільським головою Грунської сільської ради Маляренко В.О., записаний зі слів ОСОБА_3 , до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 і власноруч підписаний у її присутності 03 грудня 2015 року об 11 год. 30 хв. в с. Грунь Охтирського району Сумської області. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. В тексті заповіту вказано, що зміст ст. ст. 207, 1233, 1234, 1241, 1248, 1253, 1254, 1255 ЦК України заповідачу роз`яснено, у заповіті зазначені дата і місце народження заповідача. Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 179 (т. 1 а.с. 114).

ОСОБА_3 з 01 лютого 2017 року на підставі особистої заяви була зарахована на постійне місце проживання до відділення стаціонарного догляду Комунального закладу «Територіальний центр соціального обслуговування та надання соціальної допомоги» Грунської сільської ради (т. 1 а.с. 22 б).

У грудні 2014 року ОСОБА_3 прибула до вказаного центру соціального обслуговування в с. Грунь у відділення стаціонарного догляду, 03 грудня 2014 року пройшла медичний огляд спеціалістів, станом на 07 квітня 2016 року проходила комплексний огляд спеціалістів, була дієздатна. Станом на 02 лютого 2017 року, тобто за 4 дні до смерті, ОСОБА_3 не була здатна до самообслуговування. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла по причині хронічного порушення мозкового кровообігу ІІІ ст., спільної дегенерації головного мозку (т. 1 а.с. 22 «в», «г», «д»).

Також судом першої інстанції встановлено, що з моменту посвідчення заповіту ІНФОРМАЦІЯ_4 до дня смерті ОСОБА_3 06 лютого 2017 року остання за життя ніяких заходів щодо скасування заповіту, його зміни або складання нового заповіту на користь іншої особи не вживала, що суд вважав ознакою волевиявлення спадкодавиці на складення заповіту на користь відповідача.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № 1262/1263 від 19 листопада 2019 року підпис від імені ОСОБА_3 у графі «Підпис» у заповіті від імені заповідача ОСОБА_3 від 03 грудня 2015 року, зареєстрованому за №179, виконаний за допомогою пасти для кулькової ручки рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів. Відповісти на питання чи виконаний підпис від імені ОСОБА_3 у графі «Підпис» у заповіті від імені заповідача ОСОБА_3 від 03 грудня 2015 року, зареєстрованому за № 179 ОСОБА_3 чи іншою особою не видається за можливе оскільки при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні розбіжні ознаки, ні збіги не можуть служити підставою для будь-якого певного (категорично чи вірогідно) негативного або позитивного висновку (т. 1 а.с. 176-184).

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19 березня 2020 року за клопотанням представника ОСОБА_1 була призначена у справі посмертна судово-психіатрична експертиза, на вирішення якої було поставлене питання: «Чи усвідомлювала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , значення своїх дій та чи могла керувати ними на момент посвідчення заповіту ІНФОРМАЦІЯ_4 ?», проте експертиза не була проведена через відмову ОСОБА_1 від її проведення.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки.

Зокрема, свідками були підтверджені обставини проживання і лікування ОСОБА_3 з грудня 2014 року у Комунальному закладі «Територіальний центр соціального обслуговування та надання соціальної допомоги» Грунської сільської ради, її потребу у сторонньому догляді та обслуговуванні, проте яка була дієздатною, напередодні смерті розмовляла, все розуміла.

Також свідками підтверджено, що ОСОБА_3 фактично була самотньою, родичі її не відвідували, проте іноді її відвідував знайомий ОСОБА_7 , який привозив їй інвалідну коляску, цукерки, печиво, допомагав благодійними внесками. Також підтверджено обставини того, що 03 грудня 2015 року ОСОБА_3 покидала центр соціального обслуговування, її забирали на автомобілі.

Свідок ОСОБА_8 , яка працювала сільським головою, підтвердила обставини посвідчення заповіту ОСОБА_3 , яка була спроможна самостійно підписати заповіт.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність вільного волевиявлення спадкодавиці під час посвідчення спірного заповіту чи які б свідчили про порушення прав та законних інтересів позивачки відповідачем. Також не було доведено, що підпис у заповіті був вчинений не ОСОБА_3 , а іншою особою. Покази свідків щодо стану здоров`я ОСОБА_9 суд вважав такими, які не свідчать про однозначну неспроможність спадкодавиці виразити свою волю, оскільки в повній мірі не відображають її фізичний і психічний стан та містять суб`єктивну оцінку. Судом встановлено, що оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності чи нікчемності позивач належних та допустимих доказів не надала.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України.

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем, а якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними в статтях 1251, 1252 цього Кодексу.

Статтею 1251 ЦК України визначено, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

За загальним правилом заповіт посвідчується нотаріусом.

За змістом ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» у редакції, чинній на дату посвідчення спірного заповіту, у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії, зокрема посвідчення заповітів, вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів.

Згідно з п. 1 розділу 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, чинної на час посвідчення спірного заповіту, у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат», мають право посвідчувати заповіти.

Відповідно до п. 2 розділу 1 зазначеної Інструкції, нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до п.п. 5 п. «б» ч. 1 ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану.

До повноважень сільського голови, передбачених ст. 42 вказаного Закону, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, не було віднесено питання прийняття розпорядження щодо покладення обов`язків по вчиненню нотаріальних дій на секретаря виконкому сільської ради.

Обов`язки із вчинення нотаріальних дій, передбачених ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» у зв`язку з відсутністю на території с. Грунь Охтирського району Сумської області на день посвідчення оспорюваного заповіту виконувала сільський голова ОСОБА_8 згідно рішення виконавчого комітету Грунської сільської ради від 30 грудня 2014 року № 44, а тому доводи апеляційної скарги з приводу того, що заповіт мав бути посвідчений секретарем селищної ради є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах права.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 просила визнати заповіт нікчемним та недійсним, посилаючись при цьому на різні підстави, а саме: недотримання форми і порядку під час його посвідчення, відсутність у заповідачки волевиявлення на його вчинення через її вік, фізичний та психічних стани.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

При посвідченні оспорюваного заповіту були дотримані вимоги щодо його форми, оскільки заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складення, встановлено особу заповідачки, перевірено її дієздатність, роз`яснено заповідачці зміст статей 1236, 1241, 1253, 1254, 1255 ЦК України та посвідчено особистий підпис на заповіті. При складенні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до статті 1255 ЦК України.

Позивачка не надала суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при складенні чи посвідченні оспорюваного заповіту. Обставин нікчемності оспорюваного заповіту апеляційний суд на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, також не встановив.

Про застосування наслідків нікчемного правочину, зокрема про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, виданих відповідачу на спадкове майно, скасування рішення про реєстрацію за ним права власності на спадкове майно, тощо, позивачка не заявляла.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення заявником норм процесуального закону.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 грудня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук