КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5452/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного бюро розслідувань, Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною і незаконною бездіяльністю органів державної влади,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої неправомірноюі незаконною бездіяльністю органів державної влади та просили суд стягнути з відповідачів на їх користь солідарно в рівних долях суму моральної шкоди у розмірі 240 тис. грн. за бездіяльність ДБР по недотриманню норм національного кримінально-процесуального законодавства України і системне вчинення щодо позивачів особисто протизаконних дій.

На обґрунтування позовних вимог позивачі зазначаили, що 31.10.2018 року ОСОБА_1 подала через приймальню НАБУ заяву № 4 про кримінальні правопорушення, вчинені детективом НАБУ ОСОБА_3 за ст. 356, 365, ч. 3 ст. 382 КК України (вх. № К-9694 від 31.10.2018 р.), проте відомості про вчинені кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 07.12.2018 року, зобов`язано службову особу Національного антикорупційного бюро України, до компетенції якої входить внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не пізніше 24 годин після отримання копії ухвали, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, зазначене у заяві № 4 від 31.10.2018 року, поданій ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України (вх. № К-9694).

03 січня 2019 року позивачі подали клопотання № 1/1, № 1/2 та № 1/3 з проханням щодо уточнення відомостей, внесених до ЄРДР детективом НАБУ С.В. Грабаром та щодо вчинення інших процесуальних дій, вказані клопотання детективом НАБУ не розглянуто та направлено до ДБР.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2019 року зобов`язано слідчого ДБР Нікітенко Р.С. розглянути клопотання № 1/1, 1/2, 1/3 від 03.01.2019 року про вчинення процесуальних дій та повідомити про результати їх розгляду у строк та порядок визначений ст. 220 КПК України.

20 лютого 2019 року позивачі звернулися до слідчого першого слідчого відділу другого управління організації досудових розслідувань ДБР Нікітенка Р.С. з клопотаннями про вчинення слідчих та процесуальних дій, вказане клопотання було зареєстровано органом досудового розслідування 20 лютого 2019 року за вх. № К-1107, № К-1109 № К-1108, проте клопотання належним чином не розглянуті та не вчинено відповідних процесуальних дій за наслідками їх розгляду.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.02.2019 року, зобов`язано слідчого 1 слідчого відділу 2 управління організації досудових розслідувань ДБР Нікітенка Р.С., або іншого уповноваженого слідчого у кримінальному провадженні розглянути клопотання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 від 20 лютого 2019 року, зареєстроване органом досудового розслідування 20 лютого 2019 року за вх. № К-1107, № К-1109 № К-1108 про вчинення слідчих та процесуальних дій в рамках кримінального провадження 0001211, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 грудня 2018 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, протягом 72 (сімдесяти двох) годин з моменту отримання копії ухвали слідчого судді, вчинити відповідні процесуальні дії за наслідками його розгляду або надати на нього відповідь у вигляді вмотивованої постанови.

26 лютого 2019 року до приймальні ДБР заявниками було подано клопотання в межах кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за № 0001211, які було зареєстровано за вхідними № КО-1244, № КО-1245, № КО-1246, але відомостей щодо розгляду вказаних клопотань заявники не отримували і даною бездіяльністю порушуються їх законні права та інтереси.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.03.2019 року зобов`язано слідчого Державного бюро розслідувань, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001211 розглянути клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 26.02.2019 року за вхідним № КО-1244, № КО-1245, № КО-1246, з прийняттям відповідного процесуального рішення у порядку, передбаченому ст. 220 КПК України, про що повідомити заявників відповідно до вимог закону.

Позивачі зазначають, що вказані ухвали суду до цього часу не виконані, відомості про злочин не внесено, тому висувають солідарні вимоги до відповідачів за невиконання службових обов`язків та невиконання вказаних вище ухвал слідчих суддів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої неправомірною і незаконною бездіяльністю органів державної влади відмовлено повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, просили скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також з мотивів викладених в позовній заяві, зокрема, що всі чотири ухвали-рішення суду залишилися не виконаними і суд при розгляду справи не надав оцінку фактам невиконання вказаних судових рішень відповідачем.

Представник Державного бюро розслідувань направила відзив на апеляційну скаргу, просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2021 року без змін, мотивуючи свої заперечення тим, що діяльність Державного бюро розслідувань протиправною не визнавалась жодним судовим рішенням, а вимоги ухвал слідчих суддів за зверненням позивачів виконано. У межах даної справи позивачами не надано доказів заподіяння їм моральної шкоди діями уповноважених осіб ДБР, як і не надано розрахунку заявленого розміру моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 31.10.2018 року ОСОБА_1 подала через приймальню НАБУ заяву № 4 про кримінальні правопорушення, вчинені детективом НАБУ ОСОБА_3 за ст. 356, 365, ч. 3 ст. 382 КК України (вх. № К-9694 від 31.10.2018 р.), але відомості про вчинені кримінальні правопорушення по заяві до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені.

За скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність службових осіб Національного антикорупційного бюро України, ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 07.12.2018 року службову особу НАБУ, до компетенції якої входить внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не пізніше 24 годин після отримання копії ухвали, зобов`язано внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, зазначене у заяві № 4 від 31.10.2018 року, поданій ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України (вх. № К-9694) (т. 1, а.с. 17).

На виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 07.12.2018 рок, відомості про кримінальне правопорушення було внесено до ЄРДР (т. 1, а.с. 22).

03 січня 2019 року до НАБУ позивачі подали клопотання № 1/1, № 1/2 та № 1/3 з проханням щодо уточнення відомостей, внесених до ЄРДР детективом НАБУ С.В. Грабаром та щодо вчинення інших процесуальних дій, вказані клопотання детективом НАБУ не було розглянуто та направлено до ДБР.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 30.01.2019 року в задоволенні скарги було відмовлено у зв`язку з непідсудністю скарги цьому суду, оскільки підслідність у вказаному кримінальному провадженні було змінено за Центральним апаратом Державного бюро розслідувань. Тому ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2019 року зобов`язано слідчого ДБР Нікітенко РС. розглянути клопотання № 1/1, 1/2, 1/3 від 03.01.2019 року про вчинення процесуальних дій та повідомити про результати їх розгляду у строк та порядок визначений ст. 220 КПК України (т. 1, а.с. 51).

20 лютого 2019 року позивачі звернулися до слідчого 1 слідчого відділу 2 управління організації досудових розслідувань ДБР Нікітенка Р.С. з клопотаннями про вчинення слідчих та процесуальних дій, дане клопотання було зареєстровано органом досудового розслідування 20 лютого 2019 року за вх. № К-1107, № К-1109 № К-1108, але належним чином не розглянуті та не було вчинено відповідних процесуальних дій за наслідками їх розгляду.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.02.2019 року зобов`язано слідчого 1 слідчого відділу 2 управління організації досудових розслідувань ДБР Нікітенка Р.С., або іншого уповноваженого слідчого у кримінальному провадженні розглянути клопотання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 від 20 лютого 2019 року, зареєстроване органом досудового розслідування 20 лютого 2019 року за вх. № К-1107, № К-1109 № К-1108 про вчинення слідчих та процесуальних дій в рамках кримінального провадження № 0001211, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 грудня 2018 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, протягом 72 (сімдесяти двох) годин з моменту отримання копії ухвали слідчого судді, вчинити відповідні процесуальні дії за наслідками його розгляду або надати на нього відповідь у вигляді вмотивованої постанови (т. 1, а.с. 60).

За наслідками розгляду клопотань від 03.01.2019 року № 1/1, № 1/2, № 1/3 та від 20.02.2019 року за вх. № К-1107, № К-1109, № К-108, Державним бюро розслідувань було прийнято рішення про відмову у розгляді зазначених клопотань з підстав відсутності у заявників статусу потерпілих (т. 1 а.с. 54, 77).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26 лютого 2019 року до приймальні ДБР подали клопотання зареєстровані за вх. № КО-1244, № КО-1245, № КО-1246 в межах кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за № 0001211, і знову будь-яких відомостей щодо належного розгляду вказаних клопотань заявники не отримували.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.03.2019 року зобов`язано слідчого Державного бюро розслідувань, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001211 розглянути клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 26.02.2019 року за вх. № КО-1244, № КО-1245, № КО-1246 з прийняттям відповідного процесуального рішення у порядку, передбаченому ст. 220 КПК України та повідомити заявників відповідно до вимог закону про виконання (т. 1, а.с. 74).

Слідчим ДБР від 26.03.2019 року було ухвалено постанову про відмову у розгляді клопотань позивачів від 26.02.2019 року (т. 1 а.с. 86-87).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Згідно з статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

За статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їм моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди. Сам факт винесення ухвали слідчим суддею, якою за результатами розгляду скарги позивача, відповідача зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачам моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

При цьому суд вірно послався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 грудня 2019 року у справі № 285/3475/18-ц (провадження № 48184св18), у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 522/3429/17 (провадження № 28015св18), у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 639/1803/18 (провадження № 18842св19).

Судом не встановлено дій з боку Державного бюро розслідувань, які б давали правові підстави для задоволення вимог позивачів про відшкодування моральної шкоди на підставі статтей 1173, 1174, 1176 ЦК України.

Так, для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивачі у цій справі повинні були довести належними та допустимими доказами завдання їм шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Статтею 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Діяльність Державного бюро розслідувань протиправною не визнавалась жодним судовим рішенням, а вимоги чотирьох ухвал слідчих суддів виконано.

Ухвалюючи рішення про відмову позивачам у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано прийшов до висновку про недоведеності позовних вимог, оскільки позивачами не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їм шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивачів.

Сам факт постановлення ухвали слідчим суддею, якою за результатами розгляду скарги, заяв позивачів відповідача було зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії чи бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновк про відмову у задоволені позову про стягнення моральної шкоди з відповідача, оскільки позивачами не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їм моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди. Також позивачами не надано обґрунтованого розрахунку заявленого ними розміру моральної шкоди.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2019 року у справі № 285/3475/18-ц(провадження № 48184св18), у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 522/3429/17 (провадження № 28015св18), у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 639/1803/18 (провадження № 18842св19).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людининеодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не є підставами для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачами норм матеріального та процесуального права.

Посилання Державного бюро розслідувань щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди та задоволення апеляційної скарги наведені у відзиві на апеляційну скаргу є вмотивованими та обґрунтованими.

За таких обставин та з підстав, передбачених указаними нормами матеріального права, правильними, законними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонами було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній