Справа № 751/8909/20
Провадження № 2/750/696/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді Маринченко О.А.,

секретар судового засідання Шилова Ж.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року позивач звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визнати його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Обгрунтовано позов тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрований у вказаній квартирі, однак у грудні 2019 року він зібрав свої речі та добровільно виїхав у м. Харків, де проживає і працює, а тому наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Згідно ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2020 року справу за вказаним позовом передано на розгляд Деснянському районному суду м. Чернігова за територіальною юрисдикцією (підсудністю).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подав.

Судом неодноразово відкладалися судові засідання для забезпечення прав відповідача, зокрема, на подачу відзиву до суду та на участь в судових засіданнях. Також, відповідачу було забезпечено можливість скористатися правничою допомогою (а.с. 56).

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду надіслав заперечення на позов, однак останнє ним не підписане.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, допитавши свідка ОСОБА_4 та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією ордера на житлове приміщення від 01 лютого 1990 року № 82, який був виданий на підставі рішення Виконавчого комітету № 24 від 31 січня 1990 року (а.с. 9).

У даній квартирі, крім позивача, зареєстровані також: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про що свідчить копія довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 5277 від 28 жовтня 2020 року, яка видана Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради (а.с. 10).

Позивач та його представник у судовому засіданні вказали, що відповідач у грудні 2019 року зібрав свої речі та добровільно виїхав у м. Харків. В січні 2020 року відповідач один раз з`явився за місцем реєстрації і з цього часу більше у квартирі не з`являвся, житлом не користувався. Будь-яких перешкод у користуванні житлом відповідачу створено не було, навпаки, позивач з дружиною просили його приїхати до сім`ї. Незважаючи на те, що за адресою реєстрації відповідача проживає колишня дружина останнього та син, відповідач не приїжджає навіть до сина. Жодних комунальних послуг відповідач не сплачує, і оскільки позивач та його дружина є пенсіонерами, сплата комунальних послуг, з урахуванням всіх зареєстрованих осіб, становить для них надмірний тягар. Також, позивач не може отримати субсидію.

Так, згідно з копією акта від 30 жовтня 2020 року, що підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_2 , а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та засвідчений майстром т/д ДОЖФ № 1 і начальником дільниці з обслуговування житлового фонду № 1 Комунального підприємства «Деснянське» Чернігівської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не проживають за місцем своєї реєстрації з січня 2020 року по теперішній час (а.с. 11).

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , яка доводиться дружиною позивачу та матір`ю відповідачу, суду показала, що вона має інвалідність, отримує невелику пенсію, їй необхідне постійне лікування. Всі фінансові витрати, зокрема, на утримання житла та допомогу сім`ї відповідача (колишній дружині та сину), які проживають з ними, несуть вони з позивачем. Відповідач у грудні 2019 року добровільно виїхав у м. Харків і перестав допомагати не лише їм, а й, в тому числі, і своєму сину. Свідок неодноразово телефонувала відповідачу і просила допомогти фінансово, однак відповідач відповів, що в нього грошей немає. Вони з позивачем не можуть отримати субсидію. Відповідач створив нову сім`ю, його дружина проживає в м. Михайло-Коцюбинське Чернігівської області, а тому він з Харкова весь час їздить до неї. Відповідач квартирою, в якій зареєстрований, не користується, в ній з січня 2020 року не з`являється. Будь-яких перешкод у користуванні житлом йому створено не було. Навпаки, вони з чоловіком просили, щоб відповідач приїхав, запрошували його на день народження сина, однак він так і не приїжджав. Також, у відповідача є ключі від квартири і він має можливість користуватися житлом, проте не приїздить. А тому, оскільки відповідач у квартирі не проживає, витрат на утримання житла не несе, що становить для їх з чоловіком надмірний тягар, вони звернулися до суду з позовом.

Позивач у позовній заяві просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, при цьому вказує, що він є власником квартири і на обгрунтування своїх вимог посилається на норми Цивільного кодексу України, зокрема, статті 391, 405, 406.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 зокрема, зазначено, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу». Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Враховуючи, що позивач є саме наймачем квартири, а не її власником, а тому до спірних правовідносин суд застосовує саме ті норми матеріального права, предметом регулювання яких є правовідносини, що виникли між сторонами.

Так, глава 2 Житлового кодексу Української РСР передбачає норми, які регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Згідно із частинами першою, другою статті 61 Житлового кодексу Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Частиною першою статті 63 Житлового кодексу Української РСР визначено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно із частиною першою статті 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно із частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вже зазначалося, судом, для забезпечення прав відповідача, неодноразово відкладалися судові засідання, однак відповідач своїм правом на подачу відзиву до суду в установлений судом строк не скористався. Жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б свідчили про поважність причин непроживання за місцем реєстрації, відповідач не подав. Також, жодних доказів, які б підтверджували те, що відповідачу створювалися перешкоди у користуванні житлом, суду надано не було.

За таких обставин, оскільки поважних причин відсутності відповідача, як члена сім`ї наймача, за адресою його реєстрації, судом не було встановлено, а тому відповідно до статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Також, відповідно до статті 141 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат.

Частиною першою, третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору 840 грн. 80 коп. та витрат на правничу допомогу - 4000 грн. (гонорар).

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що вимоги позивача підлягають задоволеню, а тому з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

Щодо витрат на правничу допомогу, яку просить стягнути позивач суд зазначає наступне.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Позивачу правничу допомогу надавав адвокат Руденок П.С. на підставі договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 22 жовтня 2020 року та додаткової угоди № 1 до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 22 жовтня 2020 року (а.с. 38-39).

Квитанцією б/н від 22 лютого 2021 року підтверджується, що позивач сплатив адвокату Руденок П.С. 4000 грн. за юридичні послуги (правову допомогу) (а.с. 40).

Згідно із частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із частиною шостою статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи, що відповідач не заявляв про неспівмірність витрат позивача, а останнім документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги (гонорару), а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу у даній справі в сумі 4000 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 840 грн. 80 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 4000 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 27.05.2021.

Суддя