У х в а л а

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 552/2669/19

провадження № 61-7726 ск 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про внесення змін до договору міни,

В с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Полтави з позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням зміни позовних вимог, просила внести зміни до договору міни від 01 грудня 2017 року, що був укладений між нею та ОСОБА_2 , а саме в пункти 4 та 5 наступного змісту: «4. Вартість квартири, що відчужується стороною 2 становить 700 000,00 грн. 5. Вказана міна здійснюється з доплатою ОСОБА_2 різниці у вартості 1/2 частини автомобіля та квартири, які є предметом договору у розмірі 669 370,00 грн. На момент укладення цього договору розрахунок проведено частково, ОСОБА_2 сплачено 380 180,00 грн, що еквівалентно 14 000,00 доларів США, за курсом НБУ, встановленим на дату укладання цього договору, на користь ОСОБА_1 , яка передана їй до підписання цього договору міни.»

Позов мотивований тим, що 04 жовтня 2006 року вона придбала вказану квартиру сплативши 220 000,00 грн, що на той час становило 44 000,00 доларів США. Частково розрахувалась власними коштами, а частково 30 000,00 доларів США взяла у кредит. Кредит був сплачений нею особисто за власні кошти. 10 січня 2007 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , який після реєстрації шлюбу став проживати у її квартирі. 29 грудня 2017 року подружжя розлучилося, а спільне проживання між сторонами було припинене в кінці листопада 2017 року. У період шлюбу вони придбали автомобіль марки «Шкода Фабіа» державний номерний знак НОМЕР_1 , який був їх спільною власністю. Коли між ними виникло питання з приводу розподілу майна ОСОБА_2 наполіг на укладенні договору міни. ОСОБА_1 вказувала, що існують обставини для зміни укладеного 01 грудня 2017 року договору міни, оскільки на час укладення договору ринкова вартість квартири була значно вищою тієї вартості, що зазначена у договорі міни. Замовником оцінки майна був ОСОБА_2 , тоді як договір про оцінку майна повинен бути укладений тільки власником майна, тобто нею. Окрім того, ОСОБА_2 є інвалідом 1 групи по зору, але нотаріус під час посвідчення договору міни не здійснила у договорі відповідних поміток про це.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2020 року - без змін.

08 травня 2021 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Дослідивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Як убачається з матеріалів касаційного провадження, предметом позову є внесення змін до договору міни.

Верховний Суд урахував предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Разом із цим, касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України рішення судів першої та апеляційної інстанцій в даній справі не підлягають касаційному оскарженню.

Доводи касаційної скарги про те, що висновок суду в оскаржуваному судовому рішенні суперечить практиці Верховного Суду, яка викладена в постанові від 13 лютого 2019 року в справі № 911/1171/18, є необґрунтованими, оскільки у наведеному заявником рішенні суду касаційної інстанції та оскаржуваних рішеннях суду першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини у справах.

Наведені заявником у касаційній скарзі інші аргументи суд вважає необґрунтованими, оскільки вони є виключно її суб`єктивними судженнями та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій та які не впливають на законність оскаржуваного судового рішення.

Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в даній справі, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не наведено, а тому суд приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням указаного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про внесення змін до договору міни.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук