ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3898/20Головуючий у 1-й інстанції Грицай К.М.
Провадження № 22-ц/817/478/21 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Хома М. В., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №607/3898/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 лютого 2021 року, ухваленого суддею Грицай К.М.,повний текст рішення складено 26 лютого 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Управління сім`ї,молодіжної політики та спорту Тернопільської міської ради, ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють - самостійних вимог щодо предмету спору Управління сім`ї, молодіжної політики та спорту Тернопільської міської ради, ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував, що він разом з дитиною проживають за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 самостійно забезпечує дитину всім необхідним для повноцінного утримання та розвитку, чого у свою чергу не робить відповідач. Між сторонами наявний спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки ОСОБА_3 бажає переїхати та забрати з собою дитину.

Вважає, що визначення місця проживання дитини з батьком не впливатиме на їх взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Управління сім`ї, молодіжної політики та спорту Тернопільської міської ради, ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга, в якій апелянт просить рішення скасувати та прийняти постанову, якою визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування усіх обставин справи.

Зокрема вказує, що позивач разом з дитиною проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що ним не зловживається алкогольними напоями, наркотичними засобами, не перебуває на психіатричному та наркологічному обліку, не притягувався до кримінали відповідальності, немає не знятої чи не погашеної судимості, не перебуває в розшуку, не хворіє захворюваннями, які би могли зашкодити дитині, не вчиняє жодних аморальних вчинків, любить та особливо прихильно ставиться до дочки.

Також стверджує, що він регулярно забезпечує дитину всім необхідним для її комфортного розвитку та проживання, здійснює покупки продуктів харчування та побуту, що підтверджується розхідними накладними та квитанціями.

Вказує, що ним як батьком дитини створюються всі належні умови для проживання та всебічного розвитку дитини, зазначає що він має всі навики у вихованні дитини та до батьківства ставиться відповідально.

Окрім того зазначає, що на даний час у поведінці відповідача вбачається повна байдужість та ставлення до здоров`я дитини, її виховання та розвитку.

Вказує, що він самостійно забезпечує дитину всім необхідним для повноцінного утримання та розвитку, чого у свою чергу не робить відповідач.

Зазначає, що між позивачем та відповідачем наявний спір, щодо визначення місця проживання дитини, оскільки відповідач бажає переїхати та забрати дитину, оскільки шлюб між нами розірвано.

Також апелянт посилається на ч. 2 ст. 24 Конституції України, у якій зазначено, що не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного й соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Вказує, що визначення місця проживання дитини з батьком, не впливатиме на їх взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з однім із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Стверджує, що позивач також має право на проживання з дитиною, а тому майже абсолютне право матері на встановлення місця проживання дитини разом з нею певною мірою є дискримінацією, оскільки воно сформоване на стереотипах, що панують у суспільстві, а не відштовхується від конкретних особистих рис кожного з батьків, а головне - від інтересів дитини.

Також, позивач вказує, що не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого, матеріально забезпеченого та спокійного дитинства.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила проти поданої апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судове засідання не з`явилися треті особи Управління сім`ї,молодіжної політики та спорту Тернопільської міської ради та ОСОБА_4 , однак про час та місце розгляду повідомлені належним чином, що відповідно до ч.2 ст 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явилися в судове засідання, апеляційний суд, згідно з вимогами статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, виходив з інтересів дитини, її віку, висловленої нею особистої позиції на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини щодо того, з ким бажає проживати, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Судом враховано неприязні стосунки, які склалися між батьками дитини, а також думку самої дитини, яка неодноразово повідомляла про бажання проживати разом із батьком. Крім того, посилаючись на статті 160-161 СК України, статтю 29 ЦК України, суд виходив з того, що ОСОБА_5 на час розгляду справи у суді виповнилося 15 років, тому вона має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання, а суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 15 років, всупереч її волі за відсутності належних і достатніх для цього підстав.

Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального права та обставинах справи, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Тлумачення даної норми висловлено і у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі за № 643/14490/16-ц.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 2005 року, який був розірваний на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2019 року.

В шлюбі у сторін народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України 17 лютого 2006 року.

Як вбачається із довідки, яка видана 18 грудня 2019 року ТзОВ «СОВР-1», дитина проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 262 від 22 жовтня 2020 року, управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради повернуло матеріали справи без висновку органу опіки та піклування. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини з неповнолітньою ОСОБА_6 проведено бесіду, під час якої з`ясовано, що вона бажає проживати з батьком.

Судом встановлено, що на час розгляду справи неповнолітній ОСОБА_4 виповнилось 15 років, із її пояснень вбачається та не заперечується сторонами у справі, що дитина проживає із батьком за власним рішенням та за добровільним бажанням, мати жодних перешкод у визначенні дитиною її місця проживання із батьком не чинить.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено обов`язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно п.3 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 р. №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»,органами опіки та піклування є районні, районні у м.Києві та м.Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківською піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківською піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

З урахуванням зазначеного, встановивши обставини справи, а також те, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції до винесення рішення по суті спору ОСОБА_5 виповнилося 14 років, суд першої інстанції правильно врахували положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком. Закон не встановлює права суду визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років.

Крім того, в даному випадку втручання суду у приватне життя дитини щодо визначення її місця проживання на невизначений строк може призвести до порушення її ж права самостійно визначати в будь-який час на власний розсуд, з ким із батьків вона бажає проживати.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі за № 753/6498/15-ц; від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків судів першої по суті спору, зроблених на підставі належним чином оцінених у сукупності доказів, обставин справи та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, з якими погоджується судова палата апеляційного суду.

Посилання апелянта на те, що визначення місця проживання неповнолітньої дочки з батьком по рішенню суду надасть можливість вільного виїзду за межі України без згоди матері, не заслуговують на увагу, так як таких перешкод відповідачкою не чиняться, а такі доводи базуються на припущеннях.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України.

При цьому, апеляційна інстанція враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Інші доводи, наведені на обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні ОСОБА_1 норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень статі 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови -31 травня 2021 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Хома М.В.

Судді: Щавурська Н.Б.