Справа № 127/3821/18
Провадження № 22-ц/801/159/2021; №22-ц/801/211/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О.П.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 рокуСправа № 127/3821/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г.,

Суддів: Войтка Ю.Б., Оніщука В.В.,

за участю секретаря: Очеретної М.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду від 09 листопада 2020 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2020 року, ухвалене судом під головуванням судді Короля О.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» про зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів та моральної шкоди,

В с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» (далі ПрАТ «Діпрозв`язок») про зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди. Послався на те, що він працював у ПрАТ «Діпрозв`язок» на різних посадах з 2008 року. По сьогоднішній день він звільнений з роботи, але отримавши невірно оформлену трудову книжку, не отримавши недоплачені кошти та кошти, що нараховані згідно з рішенням суду, не може працевлаштуватись, перерахувати пенсію. У зв`язку з чим неодноразово звертався до суду з приводу порушення відповідачем його трудових прав та має судові рішення, якими його поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку, змінено дату звільнення, стягнуто моральну шкоду, судові витрати. Рішеннями Вінницького районного суду Вінницької області з відповідача на його користь стягнуто грошові суми у справах: № 203/180/2012 42 780,45 грн № 128/1539/2013-ц 12 396,85 грн; № 128/4727/14-ц 83 261,78 грн; № 128/616/16-ц 98 784,75 грн. Зазначені кошти відповідач частинами, зі значними запізненнями, виплатив, але до пенсійних органів зі стягнутих за рішеннями судів з 2012 року по 2018 роки коштів ,в порядку, передбаченому ч.2 ст.7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування», єдиний соціальний внесок (далі ЄСВ) не перерахував , що вплинуло на щомісячний розмір його пенсії ,оскільки було зменшено його страховий стаж. В зв`язку з цим , відповідач повинен здійснити перерахунок ЄСВ на пенсійний рахунок та подати до органів Пенсійного фонду України нові достовірні відомості щодо страхового стажу. Крім того, зазначив, що присуджені рішеннями суду суми перераховувались частинами і з відрахуванням комісій банку з них , що не передбачено законодавством, а тому бажає стягнути з відповідача суми недоплат за судовим рішеннями. Оскільки виконання вказаних судових рішень затягувалось у часі ,вважає,що він має право на отримання сум індексу інфляції і 3% річних відповідно до ст.625 ЦК .Також згідно правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-788цс16 вважає, що на його користь підлягає стягненню відповідно до ст. 117 КзПП України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у справі № 128/616/16-ц , компенсація згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та статті 3 Закону України «Про компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та моральна шкода на підставі статті 237-1 КЗпП України,оскільки невиконання рішення суду про стягнення невиплаченої зарплати є підставою для покладення на власника відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України за весь період невиплати. Діями відповідача йому завдано моральну шкоду, оскільки за відсутності трудової книжки він не міг працевлаштуватися, сім`я перебувала у скрутному матеріальному становищі, через що він переніс інсульт і поніс моральні страждання, що тривають. Тобто, відповідачем порушено його право на перерахунок пенсії, повне та вчасне отримання коштів, згідно судових рішень, з урахуванням інфляції. З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- зобов`язати відповідача, згідно вимог законодавства, усунути порушення його соціального права, шляхом одночасної подачі до Управління пенсійного фонду України м. Вінниці необхідних скасовуючих документів по звітності з ЄСВ щодо виявлених недостовірних відомостей про нього та початкових документів із зазначеними вірними відомостями на нього з пояснювальною запискою щодо зміни відомостей відповідно до листів Пенсійного фону України від 12 червня 2012 року № 13484/03-30 «щодо нарахування ЄСВ на суму нарахованої згідно з рішенням суду» та Державної фіскальної служби від 04 серпня 2018 року № 1502/6/99-99-13-02-03-15/ІПК про нарахування ЄСВ згідно з рішеннями судів;

- зобов`язати відповідача оподаткувати на обов`язкове державне соціальне страхування відповідно до чинного законодавства нарахованих та частково виплачених йому коштів на підставі рішень судових справ Вінницького районного суду Вінницької області: № 203/180/12-ц, № 180/1539/13-ц, № 180/4727/14-ц, № 128/616/16-ц визначити в рішенні суду, що виплата ЄСВ за 2012-2018 роки повинна розбиватися по місяцях, а не разово, так як стаж враховуватися має за весь період вимушеного прогулу з 2011 року;

- нарахувати суми коштів, згідно судових рішень до даних персоніфікованого обліку пенсійного фонду ОСОБА_1 за 2012-2018 роки та зобов`язати відповідача провести розрахунок нанесеної йому шкоди через вчасно неперераховану, непроіндексовану пенсію за зазначений період, стягнути з відповідача кошти недовиплат. Включити в місячну звітність по Пенсійного фонду України за роки вимушеного прогулу дані про суми виплат в розрізі кожного місяця прогулу;

- стягнути з відповідача на його користь кошти за затримку виконання судових рішень на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) згідно розрахунків по справі № 128/616/16-ц, а саме: 32 719,09 грн - інфляційні збитки за період затримки виконання рішення суду, 3 % річних із простроченої суми - 3 636 грн;

- стягнути компенсацію коштів, передбачену статті 117 КЗпП України (за період затримки виплат) за 477 днів (08 липня 2016 року - 05 лютого 2018 року), яка становить 104 524 грн;

- стягнути з відповідача на його користь кошти недоплат, згідно судових рішень по справах: № 203/180/12, № 128/1539/1-ц3, № 128/4727/14-ц, № 138/616/16-ц (сума коштів буде визначена після отримання від відповідача довідки про перерахування коштів вимушеного прогулу);

- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 15 000 грн відповідно до статті 237-1 КЗпП України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 15 травня 2019 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 15 травня 2019 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2019 року і постанову Вінницького апеляційного суду від 15 травня 2019 року та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд , в частині вимог про зобов`язання нарахування та стягнення єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування виходив з того, що відповідно до п.3 ч.1 ст. 16 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку, а висновки суду першої інстанції про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту та не надано доказів звернення до уповноважених органів з приводу проведення перевірки достовірності відомостей про нього як про застраховану особу для захисту своїх порушених прав, суперечать вищезазначеній нормі закону, яка надає право працівнику безпосередньо в судовому порядку вимагати від страхувальника сплати страхових внесків. Також, звертаючись до суду за захистом своїх прав як особи, застрахованої відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач подав суду довідку про індивідуальні відомості застрахованої особи, облік якої веде Пенсійний фонд України (довідка форми ОК-5), з якої встановлено, що в період січень-грудень 2012 року, травень-грудень 2013 року, 2014-2016 роки не відображені відомості ні про нараховану заробітну плату, ні про перерахований ЄСВ, що необхідні для визначення розміру пенсії ОСОБА_1 (том 1, а.с. 39-43). Таким чином, вирішуючи спір в частині нарахування та стягнення ЄСВ на застраховану особу ОСОБА_1 ,суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та не надав оцінку зібраним у справі доказам (зокрема, довідкам ОК-5).

В частині вимог про стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних Верховний суд ,скасовуючи рішення судів і посилаючись на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц, зазначив,що при розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

В частині вимог про покладення відповідальності на відповідача за затримку розрахунку та стягнення сум недоплат за судовими рішеннями, Верховний Суд виходив з того,що судом першої інстанції не вирішено позов, заявлений до ПрАТ «Діпрозв`язок» про стягнення компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України та стягнення сум недоплат за судовими рішеннями. Відтак, суд не вирішив всі позовні вимоги, які були заявлені ОСОБА_1 у позові, чим допустив порушення частин першої та третьої статті 13 ЦПК України. Вказані процесуальні порушення, які залишились поза увагою суду апеляційної інстанції, призвели до неправильного вирішення справи. Під час вирішення спору в частині стягнення компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України, суду першої інстанції необхідно врахувати висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19).

В частині вимог про стягнення моральної (немайнової шкоди), Верховний Суд зазначив,що зазначена вимога позивача про стягнення моральної (немайнової шкоди) є похідною від вимог про стягнення компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України та суми недоплат за судовими рішеннями. Тому її вирішення буде напряму залежати від того, чи встановить суд першої інстанції порушення прав позивача щодо нарахування компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Під час вирішення спору в частині відшкодування моральної (немайнової) шкоди суду слід звернути увагу на висновки, викладені у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» щодо порядку застосування положень статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин та врахувати, що відновлення порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Додатковим рішенням Вінницького міського суду від 03 грудня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Діпрозв`язок» у відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу 1 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,посилаючись на не витребування судом доказів, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також, скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача судові витрати. Зазначив, що суд проігнорував те, що відповідач не надав доказів перерахування ЄСВ, натомість лише обмежився його запереченнями. відмовив у задоволенні його клопотання про витребування у відповідача довідок щодо перерахування коштів. Питання донарахування та повернення коштів суд не розглянув взагалі через відмову відповідача надати їм відповідні бухгалтерські документи та розрахунки, а на його доводи з цього питання не врахував. Крім цього, він неодноразово подавав до суду першої інстанції клопотання та просив надати відповіді на його запити, однак судом проігноровано дану вимогу, що є порушенням його процесуальних прав. Він не зобов`язаний доводити, що діями відповідача завдана йому та державі шкода. Суд не розглянув його вимогу про те, що всупереч законодавству, розрахунок виплат за час вимушеного прогулу здійснювався із середньої заробітної плати 2011 року без урахування коефіцієнтів підвищення заробітної плати та інфляційних втрат ; не взяв до уваги висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року.(т.4 а.с.91-98)

В апеляційній скарзі на додаткове рішення ОСОБА_1 ,посилаючись на необґрунтованість стягнення з нього коштів на правничу допомогу адвоката у справі ,яка виникла через винні дії відповідача по невиконанню судових рішень, просить додаткове рішення скасувати і ухвалити нове рішення,яким стягнути судовий збір з роботодавця.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «Діпрозв`язок» вважає рішення суду законним і обґрунтованим, а доводи скарги безпідставними, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, що підлягали застосуванню. Вказав на необґрунтованість доводів, викладених в апеляційній скарзі позивача.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ,позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не повністю.

Судом встановлено, що 19 грудня 2012 року рішенням Вінницького районного суду у справі № 203/180/2012, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 31 січня 2013 року, визнано незаконним та скасовано наказ № 288/к від 14 грудня 2011 року ВАТ «Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв`язку «Діпрозв`язок» про звільнення з посади інженера з охорони праці №07 ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на роботі в ПрАТ «Діпрозв`язок» на посаді провідного інженера з охорони праці № 07. Стягнуто з ПрАТ «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33 780,45 грн, відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 3 000 грн, витрати на правову допомогу 6 000 грн.

Рішенням Вінницького районного суду від 03 грудня 2013 року у справі № 128/1539/13-ц стягнуто з ПрАТ «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 9 896,85 грн, моральну шкоду в сумі 1 500 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 1 000 грн, а всього - 12 396,85 грн.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21 січня 2014 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2013 року змінено. Резолютивну частину рішення викладено в наступній редакції «стягнути з ПрАТ «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника в сумі 5 988,78 грн, моральну шкоду в сумі 1 500 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 1 000 грн, а всього - 8 488,78 грн.

Рішенням Вінницького районного суду від 02 червня 2015 року у справі № 128/4727/14-ц зобов`язано ПрАТ «Діпрозв`язок» здійснити звільнення з роботи ОСОБА_1 шляхом видачі наказу про звільнення з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України після закінчення відпустки строком в 27 календарних днів (за період з 2012-2013 роки) з 20 травня 2013 року. Стягнуто з ПрАТ «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 оплату відпускних за 27 календарних днів в розмірі 3 365,55 грн. Стягнуто з ПрАТ «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу на суму 9 195,78 грн. Стягнуто з ПрАТ «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 оплату за час затримки розрахунку за 499 днів на суму 62 200,35 грн. Стягнуто з ПрАТ «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1 000грн.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21 липня 2015 року рішення Вінницького районного суду від 02 червня 2015 року скасовано,ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Проте, 20.01.2016 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначене рішення апеляційного суду скасовано,а рішення Вінницького районного суду від 02 червня 2015 року залишено без змін.

Рішенням Вінницького районного суду від 08 липня 2016 року у справі № 128/616/16-ц,залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 01.12.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.11.2017 року , змінено дату звільнення ОСОБА_1 з роботи з ПрАТ «Діпрозв`язок» з 20 травня 2013 року на день повернення трудової книжки - 17 травня 2016 року. Зобов`язано ПрАТ «Діпрозв`язок» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 про дату звільнення з 20 травня 2013 року на 17 травня 2016 року. Стягнуто з ПрАТ «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 кошти за час затримки трудової книжки та вимушеного прогулу за період з 20 травня 2013 року по день повернення трудової книжки - 17 травня 2016 року в розмірі 91 617,75 грн з відрахуванням всіх належних виплат на обов`язкові платежі та зборів. Стягнуто з ПрАТ «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3 000 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 4 350 грн.

20 лютого 2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 203/180/12, виданого 19 лютого 2013 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення на його користь із відповідача 42 780,45 грн. середнього заробітку.

05 травня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 128/4727/14-ц, виданого 19 лютого 2016 року про стягнення на користь позивача із відповідача боргу в сумі 81 261,68 грн.

З інформації Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень станом на 01.10.2018 року встановлено, що виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 128/1539/13-ц, виданого 26 лютого 14 року про стягнення з відповідача на користь позивача суми 8 488,78 грн . ,завершено.

З інформації Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень станом на 10.10.2018 року встановлено, що виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 128/616/16-ц, виданого 22 грудня 2016 року про стягнення з відповідача на користь позивача суми 98 967,75 грн. завершено.

Судом першої інстанції також встановлено, що позивач не звертався до уповноважених органів доходів та зборів,а також до Пенсійного фонду з приводу проведення перевірки достовірності відомостей про нього, як про застраховану особу і відносно відповідача не виносився припис про усунення порушень по сплаті ЄСВ. Матеріали справи не містять доказів про те, що у відповідача має місце недоїмка, про яку орган доходів і зборів надсилав вимогу відповідачу про її сплату. Рішення судів у справах №203/180/2012, №128/1539/2013-ц,№128/4727/14-ц, 128/616/16-ц виконані відповідно до тексту резолютивних частин. Суди у рішеннях по справах №203/180/2012, №128/1539/2013-ц, №128/4727/14-ц визначили суми до стягнення без утримання ЄСВ. Рішенням Вінницького районного суду від 08.07.2016р. у справі №128/616/16-ц стягнуто кошти за час затримки трудової книжки та вимушеного прогулу з відрахуванням всіх належних виплат на обов`язкові платежі та збори. ЄСВ було сплачено, що підтверджується платіжним дорученням №5 від 04.01.2018 р. та платіжним дорученням №6 від 04.01.2018р.

Верховний Суд у постанові від 15.04.2020 зазначив, що з довідки форми ОК-5 (том 1 а.с. 39-43) встановлено, що в період січень-грудень 2012 року, травень-грудень 2013 року, 2014-2016 роки не відображені відомості про нарахування заробітної плати та перерахування ЄСВ. Але з довідки форми ОК-7 від 22.10.2018 року вбачається, що в період травень-грудень 2013 року, 2014 рік, 2015 рік та 2016 рік за ОСОБА_1 сплачено страхові внески. Рішення судів у цивільних справах №230/180/12, №128/1539/13-ц, №128/4727/14-ц та №128/616/16-ц виконувались в примусовому порядку через Солом`янський районний відділ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві. Виконавчі провадження завершені, про в матеріалах справи є відповідні постанови. В порядку судового контролю за виконанням цих судових рішень, позивач не звертався із скаргами на рішення дії чи бездіяльність державного виконавця. При перерахуванні коштів ОСОБА_1 через відділ ДВС банк стягував комісію за грошові перекази,що відповідає положенням ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про Національний банк України», Постанови Правління НБУ від 25.09.2018 р. №103 «Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні».

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про зобов`язання нарахування та стягнення ЄСВ на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з коштів, стягнутих за рішеннями судів за 2012-2018 роки ,суд першої інстанції виходив з того ,що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є основною чи додатковою заробітною платою ,а також заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці». Він не входить до структури заробітної плати і є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника,а тому не може бути базою для нарахування Єдиного соціального внеску. Крім того, оскільки ОСОБА_1 не звертався до уповноважених органів доходів та зборів,а також до Пенсійного фонду з приводу проведення перевірки достовірності відомостей про нього, як про застраховану особу, та відносно відповідача не виносився припис про усунення порушень ,а також матеріали справи не містять доказів про те, що у відповідача має місце недоїмка, про сплату якої орган доходів і зборів надсилав вимогу відповідачу, підстави для задоволенні цих вимог відсутні.

Відмовляючи у стягненні коштів на підставі ст.625 ЦК за затримку виконання судового рішення у справі №128/616/16-ц і коштів недоплат по судових рішеннях по справах №203/180/12, №128/1539/13-ц,№128/4727/14-ц, №128/616/16-ц, суд виходив з того, що :

1)виконавчі провадження з виконання виконавчих листів по справах №230/180/12, №128/1539/13-ц,№128/4727/14-ц та №128/616/16-ц завершені у зв`язку з повним фактичним їх виконанням. Виплата не всіх коштів по судових рішеннях стосується порядку виконання судових рішень, що визначений Законом України «Про виконавче провадження», з правом оскарження постанов про закінчення виконавчих проваджень через неповне виконання судових рішень і не може являтись підставою для стягнення коштів недоплат ;

2)положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, які не є зобов`язальними і регулюються спеціальними нормами права,що підтверджується позицією , викладеною у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 року у справі № 757/14073/16-ц. За невиконання чи несвоєчасне виконання судового рішення у трудових правовідносинах передбачено стягнення на користь працівника відповідно ст.117 КзПП середнього заробітку за весь час затримки.

Відмовляючи у стягненні компенсаційних коштів на підставі ст. 117 КЗпП за період затримки виконання судового рішення у справі №128/616/16-ц з 08.07.2016 по 05.02.2018,суд першої інстанції виходив з того,що розрахунок вказаної суми є не достеменним. Позивач обраховує компенсацію з дати ухвалення судом першої інстанції рішення - 08.07.2016 р. , що не набрало законної сили у день його проголошення .Посилаючись на висновки Верховного Суду у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 369/10046/18, провадження № 61-9664сво19, стягнення компенсаційних коштів за період затримки виконання судового рішення на підставі ст.117 КЗпП не відповідає належному способу захисту прав,оскільки вказана стаття передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, а не можливість стягнення середнього заробітку за період затримки виконання судового рішення про стягнення коштів за час вимушеного прогулу. Крім того,згідно ст.236 КЗпП, у разі затримки відповідачем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У справі №128/616/16-ц предмет спору був інший, не розглядалось поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Відмовляючи у стягненні з відповідача коштів, не донарахованих станом на 05.03.18 р. по справі №128/616/16-ц в сумі 25 026,55 грн.,суд виходив з того,що позивач не надав розрахунку сум недоплати в розмірі 25 026,55 грн. Крім того, рішенням суду у даній справі від 08.07.2016р. зобов`язано ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів і споруд зв`язку «Діпрозв`язок» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 про дату звільнення з 20.05.2013 року на 17.05.2016 року; стягнуто з ПАТ «Український інститут по проектуванню засобів і споруд зв`язку «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 кошти за час затримки трудової книжки та вимушеного прогулу за період з 20.05.2013 року по день повернення трудової книжки 17.05.2016 року в розмірі 91617,75 гривень з відрахуванням всіх належних виплат на обов`язкові платежі та збори. За виконавчим листом в справі № 128/616/16-ц здійснені повні перерахування коштів відповідно до рішення суду: відповідач сплатив податок з доходу ОСОБА_1 (платіжне доручення № 4 від 04.01.2018 р.), військовий збір (платіжне доручення № 3 від 04.01.2018 р.), ЄСВ (платіжне доручення №5 та №6 від 04.01.2018 р.) та сплатив сам борг (платіжне доручення №7 від 04.01.2018 р. та № 45 від 18.01.2018 р.). Судом не встановлено суми недоплати при примусовому виконанні рішення суду №128/616/16-ц.

Відмовляючи у стягнення моральної шкоди,суд виходив із того,що,як зазначено в постанові Верховного Суду від 15.04.2020 р. у справі, така позовна вимога є похідною від вимоги про стягнення недоплат, факт яких не встановлено , а тому не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується із висновками суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягненні коштів за затримку виконання судових рішень згідно із ст. 625 ЦКУ, стягнення з відповідача коштів недоплат по судових рішеннях , стягнення середнього заробітку і компенсаційних коштів на підставі ст. 117 КЗпП за період затримки виконання судового рішення №128/616/16-ц., а також стягнення моральної шкоди ,оскільки суд в цих частинах вимог вірно встановив обставини у справі , оцінивши докази в порядку ст.89 ЦПК , правильно визначив спірні правовідносини , застосував до них норми права і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог,а тому підстав для скасування рішення у цій частині не вбачається.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності стягнення коштів за затримку виконання судових рішень за ст.625 ЦК України та того,що даний спір не є трудовим не заслуговують на увагу. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Положення цієї статті не застосовуються до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права,зокрема, ст.117.КзПП України .Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права. До такого висновку щодо застосування норм права у таких правовідносинах дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 р. у справі №757/14073/16-ц (провадження №61-29305сво18) і у постанові Верхового суду від 15.04.2020 року у даній справі. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством

Посилання ОСОБА_1 на те,що він з відповідачем в трудових відносинах не перебуває з 2013 року ,спростовується чинним рішенням суду від 08 липня 2016 року у справі № 128/616/16-ц ,яким відповідача було зобов`язано внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 про дату звільнення з 20.05.2013 року на 17.05.2016 року і стягнуто на користь ОСОБА_1 кошти за час затримки трудової книжки та вимушеного прогулу за період з 20.05.2013 року по день повернення трудової книжки 17.05.2016 року.

У постанові від 4 листопада 2020 року справа 812/390/16 провадження №К/9901/16011/18,посилаючись на Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджену наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58 (зі змінами), яка є основним документом про трудову діяльність працівника та враховуючи норми ст.ст.. 47 та 116 КЗпП Верховний Суд висловив таку позицію,що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника.

Відтак ,оскільки правовідносини, щодо яких приймались рішення, за затримку виконання яких позивач просить стягнути кошти на підставі ст.625 ЦК України,витікають із трудових правовідносин і регулюються спеціальним законодавством - статтею 117 КЗпП України,положення ст.625 ЦК до них не застосовуються.

Також безпідставними є доводи скарги щодо невиконання в повній мірі рішень судів у справах №№203/180/2012, №128/1539/2013-ц,№128/4727/14-ц, 128/616/16-ц,прийняття в якості доказів постанов ДВС ,з яких неможливо визначити терміни та обставини таких виплат і провести інфляційні нарахування, оскільки вони спростовуються матеріалами справи і наданими відповідачем доказами.

Так з матеріалів справи вбачається ,що щодо трудових правовідносин ОСОБА_1 з відповідачем, судами приймались та виконувались наступні рішення :

1. Рішенням Вінницького районного суду від 19.12.2012 року(справа № №203/180/2012) було визнано незаконним і скасовано наказ про звільнення, поновлено на роботі і стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33 780.45 грн. за період з 14.12.2011 року по 19.12.2012 року ,а всього з врахуванням моральної шкоди і судових витрат - 42 780,45 грн. ,яке було повністю виконане в частині виплати всіх коштів 20.08.2013 року ,а саме: перерахунками коштів на картковий рахунок у квітні 2013 року - 4 614,05 грн.( платіжні доручення № №1970 від 23.04,2028,№2028 від 30.04.2013 ,) у серпні 2013 року 38 166,4 грн.(плат доручення №2519 від 07.08.2013 ,№2540 від 15.08.2013 року ,№2558 19.08.2013 ,№2561 від 20.08.2013 р. Наказ про поновлення його на роботі було видано 02.01.2013 року.

2.Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21.01.2014 року (справа №128/1539/2013-ц) було змінено рішення Вінницького районного суду від 03.12.2013 року ,стягнуто на користь ОСОБА_1 оплату вимушеного прогулу за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в сумі 5988,78 грн. за період з 20.12.2012 року по 20.02.2013 року (день ознайомлення його з наказом про поновлення) ,а всього, з врахуванням моральної шкоди і судових витрат - 8488,78 грн. ,яке було виконане 26.05.2015 року шляхом перерахування цих коштів платіжним дорученням №3707 на рахунок ВДВС .

3.Рішенням Вінницького районного суду від 02.06.2015 року (справа №128/4727/14-ц),залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 20.01.2016 року, зобов`язано здійснити звільнення ОСОБА_2 з роботи за ст.38 КзПП з 20.05.2013 року і стягнуто оплату за час затримки розрахунку за 499 днів на суму 62 200,35 грн. ,а всього з врахуванням вихідної допомоги, відпускних, моральної шкоди і суд. витрат -81 261,68 грн. Як зазначено у цьому рішенні і встановлено з матеріалів оглянутої справи №128/4727/14-ц, суд стягнув середній заробіток на підставі розрахунку позивача на а.с.39 т.2 за період 24.04.2013 року по 16.04.2015 року і ,виходячи із встановленого судом розміру середньоденного заробітку позивача в 124,65 грн. Рішення виконане шляхом перерахування відповідачем коштів на рахунок ВДВС платіжними дорученнями №5033 від 14.04.2016 року - 39 261,68 грн., № 5034 від 15.04.2016 - 42 000 грн.

4.Рішенням Вінницького районного суду від 08.07.2016 року (справа 128/616/16-ц) було змінено дату звільнення з 20.05.2013 року на день повернення трудової книжки - 17.05.2016 року і стягнуто за час затримки трудової книжки та вимушеного прогулу за період з 20.05.2013 року по 17.05.2016 року середній заробіток в розмірі 91 617,75 коп. з відрахуванням всіх належних виплат на обов`язкові платежі і збори, а всього , з врахуванням моральної шкоди і судових витрат, - 98 967,75 грн. Рішення виконане шляхом перерахування коштів платіжними дорученнями №7 від 04.01.2018 року - 74 235,21 грн. і №45 від 18.01.2018 року - 7 350 грн. на рахунок Солом`янського РВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Київ на користь ОСОБА_1 ; платіжними дорученнями №4, №5 ,№6 від 04.01.2018 року про сплату за ОСОБА_2 податків з доходів, ЄСВ, військового збору ( 7705,05 грн. +2885,4 грн.+ 13653,88 грн.+ 843,26 грн, тобто , всього виплачено без податків - 81 585,21 грн.

Таким чином, встановлені судом на підставі постанов державних виконавців про закінчення виконавчих проваджень обставини фактично повного виконання зазначених рішень, підтверджуються матеріалами справи.

Із наведеного також вбачається, що рішеннями судів відшкодування ОСОБА_1 середнього заробітку здійснювалось і кошти на його користь стягувались майже безперервно, починаючи з часу звільнення - 14.12.2011 року по 20.02.2013 року і з 24.04.2013 року по 17.05.2016 року.

При цьому за період з 20.05.2013 року по 16.04.2016 року включно , стягнення середнього заробітку за окремими позовами позивача відбулось в подвійному розмірі : за затримку розрахунку у цей період - рішенням Вінницького районного суду від 02.06.2015 року у справі №128/4727/14-ц і за час затримки трудової книжки та вимушеного прогулу за цей же період - рішенням Вінницького районного суду від 08.07.2016 року у справі 128/616/16-ц. Обидва рішення виконані відповідачем, останнє виконано 18.01.2018 року.

За таким обставин, абсолютно безпідставними є доводи апеляційної скарги позивача, як в частині наявності фактів недоплат коштів по судових рішеннях у справах № №203/180/2012, №128/1539/2013-ц,№128/4727/14-ц, 128/616/16-ц, так і в частині наявності підстав для стягнення з відповідача за ст.117 КзПП України середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду про у справі 128/616/16-ц з 08.07.2016 року по 05 лютого 2018 року.

Так, суд вірно встановив, що позивач безпідставно обраховує затримку виконання рішення з дати проголошення рішення судом 1 інстанції - 08.07.2016 р. ,в той час ,як останнє набрало законної сили з 01.12.2016 року.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зі змісту ст.116 КзПП , при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення,а якщо він у цей день не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок .

Тобто у статті 117 КзПП йдеться про відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних працівникові сум при звільненні,тобто за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Така ж відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі ; при неправильному формулюванні причин звільнення в трудовій книжці і його зміні ,якщо воно перешкоджало працевлаштуванню працівника, а також у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу , передбачена також ст.235 КзПП України . Тобто,у ст.235 ЦК йдеться про виплати за неможливість працевлаштування працівника (вимушений прогул) ,які не пов`язані з несвоєчасними розрахунками.

Згідно ст. 236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Оскільки ст.117 КзПП передбачає відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за здійснення несвоєчасного розрахунку при звільненні, а судовим рішенням , за затримку виконання якого позивач звернувся до суду, стягнуті кошти за час вимушеного прогулу без поновлення на роботі ,та ще й за період ,охоплений попереднім рішенням суду №128/4727/14-ц, суд вірно відмовив у задоволенні вимог у цій частині ,а доводи апеляційної скарги є надуманими.

Крім того,як слідує з позиції ,викладеній у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 , якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат.

Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Відповідно, не підлягають стягненню і компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та статті 3 Закону України «Про компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»,оскільки компенсуються грошові доходи,які не мають разового характеру .

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

У зв`язку із наведеним, на підставі частини другої статті 403ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, який викладений у постанові від 25 липня 2018 року у справі №761/22614/16-ц (провадження№ 61-8620св18).

Встановивши, що позивач 20.02.2018 року звернувся до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки з 08.07.2016 року виконання рішення про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу з пропуском строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, не порушивши питання про поновлення пропущеного строку, колегія суддів вважає ,що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку із пропуском працівником строку звернення до суду.

З врахуванням обґрунтування апеляційним судом підстав відмови у стягненні середнього заробітку за ст.117 КзПП України за час виконання рішення суду у справі 128/616/16-ц , встановленими обставинами подвійного стягнення коштів за період з 20.05.2013 року по 16.04.2016 року та пропуском строку звернення до суду з даними вимогами ,колегія вважає,що мотивувальна частина оскаржуваного рішення в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час виконання рішення суду підлягає зміні ,а обґрунтування викласти у тексті даної постанови.

Разом із тим,з висновками про відмову у задоволенні вимог про зобов`язання нарахування та стягнення ЄСВ на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ,колегія погодитись не може ,оскільки вони здійснені з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхування за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій. Згідно п.1 ст.1 ЗУ «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників. Статтею 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Відповідно до ч. 2 ст. 20 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI ( у редакції на час виникнення спірних правовідносин), персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.9 ЗУ № 2464-VI ,обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з ч.4 ст.9 ЗУ№ 2464-VI обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з ч.ч. 4,5 ст. 7 ЗУ № 2464-VI (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в ч.ч.1,2 цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.

Звертаючись до суду за захистом свої прав як особи застрахованої відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач надав суду довідку про індивідуальні відомості застрахованої особи, облік якої веде Пенсійний фонд України (довідка форми ОК-5), з якої встановлено, що в період січень-грудень 2012 року, травень-грудень 2013 року, 2014-2016 роки не відображені відомості ні про нараховану заробітну плату, ні про перерахований ЄСВ, що необхідні для визначення розміру пенсії ОСОБА_1 (том 1, а.с. 39-43).

Відмовляючи у цій частині вимог суд першої інстанції виходив з того ,що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є основною чи додатковою заробітною платою ,а також заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», не входить до структури заробітної плати і є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника,а тому не може бути базою для нарахування Єдиного соціального внеску.

Незважаючи на те,що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 визначено позицію ,що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати, колегія суддів вважає,що висновок суду першої інстанції представляється помилковим ,оскільки суперечить ст.7 цього Закону.

Згідно ч.1 ст.7 ЗУ № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абз 7), ч . 1 ст. 4 цього Закону на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами .

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до частини 2 ст.7 ЗУ № 2464-VI для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул.

Рішеннями судів у справах №№203/180/2012, №128/1539/2013-ц, 128/616/16-ц, ОСОБА_1 після звільнення з роботи нараховувалась середня заробітна плата за вимушений прогул ,однак дані про нарахування та сплату єдиного внеску згідно довідки форми ОК-5 від 22.04.2016 року (том 1 а.с. 39-43) і довідки форми ОК-7 від 22.10.2018 року відрізняються. Так ,згідно довідки форми ОК-5 від 22.04.2016 року вбачається ,що в період січень-грудень 2012 року, травень-грудень 2013 року, 2014-2016 роки за ОСОБА_1 не сплачувався єдиний внесок . А з довідки форми ОК-7 від 22.10.2018 року вбачається, що в період травень-грудень 2013 року, 2014 рік, 2015 рік та 2016 рік за ОСОБА_1 сплачено страхові внески.

Разом із тим, колегія суддів вважає,що вказані розбіжності у доказах про періоди сплати ЄСВ не позбавляють позивача права на нарахування та оплату єдиного внеску в порядку, передбаченому ст. 7 ЗУ № 2464-VI , з середньої заробітної плати за вимушений прогул, стягнутої за рішеннями судів за ті періоди 2012 - 2016 років ,коли єдиний внесок не сплачувався. Відтак , апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню ,рішення суду в цій частині вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , зобов`язання відповідача оподаткувати єдиним соціальним внеском і сплатити в порядку ,передбаченому ч.2 ст.7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування » кошти, стягнуті на користь ОСОБА_1 судовими рішеннями за 2012-2016 роки у вигляді середньомісячного заробітку за вимушений прогул. В задоволенні решти цієї частини вимог необхідно відмовити, оскільки щодо ОСОБА_1 відсутні рішення ,якими за 2017-2018 роки на його користь стягувалась середня заробітна плата за вимушений прогул . Крім того, відповідно до п. 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13.01.2004 N 5 ,зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за N 114/8713 суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні не відносяться до фонду оплати праці, а відносяться до інших виплати, що не належать до фонду оплати праці, а тому відповідно не являються базою для сплати єдиного соціального внеску роботодавцем.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості додаткового рішення суду про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу через неврахування судом довготривалості порушень прав позивача і його матеріального положення, безпідставні.

Постановляючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача 1000 грн. судових витрат за надання правничої допомоги,суд вірно послався на положення ч.3 ст.178 , ч.ч.1-3,8 ст.141 ЦПК і виходив із того,що витрати відповідача на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. підтверджені платіжним дорученням №2319 від 11.11.2020 року,актом прийому-передачі наданих послуг №11 до договору про надання професійної правничої допомоги№111-Ю від 08.01.2020 року. З врахуванням вимог ч.3 ст.141 ЦПК України і обставин справи ,відмовляючи в задоволенні позовних вимог , суд вірно визначив відшкодування з позивача понесених витрат в адекватному розмірі 1000 грн, підстав для зміни якого, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення .

Оскільки суд в частині позовних вимог щодо нарахування і сплати ЄСВ неповно встановив обставини у справі,не застосував норму матеріального права ,яка підлягала застосуванню , і допустив невідповідність висновків дійсним обставинам справи ,рішення суду на підставі ст.376 ЦПК України в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог позивача .Також через встановлені колегією суддів нові підстави для відмови у стягненні компенсації середнього заробітку за ст.117 КзПП, мотивувальна частина рішення суду підлягає викладенню у редакції даної постанови. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,376,382,384 ЦПК України,-

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду від 09 листопада 2020 року в частині вимог щодо єдиного соціального внеску скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення,яким вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати ПрАТ «Український інститут з проектування і розвитку інформаційно комунікативної інфраструктури «Діпрозв`язок» оподаткувати єдиним соціальним внеском і сплатити в порядку ,передбаченому ч.2 ст.7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загально обов`язкове державне соціальне страхування» кошти, у вигляді середньої заробітної плати за вимушений прогул, стягнуті з останнього на користь ОСОБА_1 судовими рішеннями 2012-2016 років.

В задоволенні решти цієї частини вимог відмовити.

Рішення Вінницького міського суду від 09 листопада 2020 року в частині вимог про стягнення компенсації ,передбаченої ст.117 КзПП за час затримки виконання рішення суду,- змінити.

Мотивувальну частину рішення у цій частині викласти у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду від 09 листопада 2020 року суду та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий : Копаничук С.Г.

Судді : Онищук В.В.

Войтко Ю.Б.