Справа № 136/1706/20
Провадження № 22-ц/801/1160/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 рокуСправа № 136/1706/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Медвецького С. К.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Кривенка Д. Т. в приміщенні суду в м. Липовець, -

в с т а н о в и в :

17 листопада 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 05 жовтня 2010 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування кредитом. Для користування кредитом відповідач отримав кредитну картку, розмір кредитного ліміту, якої у подальшому збільшився до 8000,00 грн. Позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, оскільки надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту. Проте, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості чим порушив умови кредитного договору.

У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань станом на 05 жовтня 2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 27999,41 грн, з яких: 4337,31 грн заборгованість за тілом кредиту, в т. ч.: 4337,31 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1515,16 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України; 22146,94 грн нарахована пеня. У добровільному порядку відповідач свою заборгованість перед позивачем не погашає.

Виходячи з наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 05 жовтня 2010 року у розмірі 27999,41 грн.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 17 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з копії анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н від 05 жовтня 2010 року вбачається, що вона не містить даних про видачу кредитної картки, доказів отримання кредитної картки з ПІН кодом для верифікації в платіжній системі крім особистих даних та підпису відповідача, отож підстав вважати, що у відповідача виникли будь - які зобов`язання перед позивачем, у зв`язку з подачею такої анкети-заяви відсутні. Доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості не може бути підтвердженням існування заборгованості відповідача перед позивачем, оскільки цей розрахунок не є первинним документом, він не відповідає вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ № 75 від 04 липня 2018 року.

Надана позивачем виписка не містить всіх обов`язкових реквізитів, зокрема номеру особового рахунку, коду валюти, суму вхідного залишку за рахунком, код банку-кореспондента, номер рахунку кореспондента, номер документа, суму операції (відповідно за дебетом або кредитом), суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку, а відтак не може бути прийнята судом в якості доказу проведених за рахунком операцій.

Крім того, позивач не надав підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, отож не доведено, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника (правова позиція Верховного Суду від 03.07.2019, у справі № 342/180/17/14-131цс19, Великої Палати). Зважаючи на викладене, суд позбавлений можливості перевірити розмір нарахованих суми боргу відповідачу, отже доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.

Документи, які додано до матеріалів цивільної справи взагалі не містять доказів, які б підтверджували надання можливості позичальнику мати доступ до кредитних коштів, зокрема доказів отримання ним кредитної картки з ПІН кодом для верифікації в платіжній системі.

При цьому, надана позивачем довідка про видачу на ім`я відповідача кредитної картки, не є належним та допустимим доказом надання відповідачу доступу до грошових коштів, оскільки за відсутності ПІН коду верифікація в платіжній системі є неможливою. Отже суд дійшов висновку про недоведеність і необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги, а тому вони задоволенню не підлягають.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 05 жовтня 2010 року. Кредит був отриманий у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, що складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Суд першої інстанції також зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав правових підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Відмова у стягненні відсотків не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що вважливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

05 жовтня 2010 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідач зобов`язання за договором виконував не належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 05 жовтня 2020 року становить 27999,41 грн, з яких: 4337,31 грн заборгованість за тілом кредиту, в т. ч.: 4337,31 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1515,16 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України; 22146,94 грн нарахована пеня.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було видано наступні кредитні картки № НОМЕР_1 , дата відкриття 05.11.2010, термін дії 09/14; № НОМЕР_2 , дата відкриття 30.09.2014, термін дії до 06/18.

Останній платіж ОСОБА_1 сплатив 07 грудня 2017 року в розмірі 700 грн.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів вважає правомірним, однак підстави з яких суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову частково зроблені без повного з`ясування усіх обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги АБ КБ «ПриватБанк» в тій частині, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

З урахуванням наявних у справі письмових доказів, викладених у позовній заяві, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів, адже факт отримання кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором та випискою за договором № б/н станом на 07 жовтня 2020 року /а. с. 43-48/, анкетою-заявою від 05 жовтня 2010 року, довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 /а. с. 8/.

Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

Проте, відповідач відзиву на позовну заяву, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України), не подав, як і жодних доказів на спростування факту використання ним кредитних коштів.

Отже, банк надав всі документи, які підтверджують отримання ОСОБА_2 кредитного договору, користування ним. При цьому відповідачем не спростовано надані докази і вимоги про визнання цього договору недійсним, зміни або розірвання його ним не заявлялись.

Факт зарахування коштів на кредитну карту відповідача, користування грошима стверджується наявною у матеріалах справи випискою з рахунку, яка є належним доказом.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що банком не доведено існування між ним та відповідачем кредитних правовідносин, оскільки належним чином не дослідив надані банком докази щодо видачі відповідачу кредиту, користування ним кредитними коштами, що доведено відповідними розрахунками, та не врахував, що зазначені докази відповідачем не спростовано, що є його, а не суду, процесуальним обов`язком. /постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2020 року у справі № 760/15872/19, провадження № 61-4249св20/.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

АТ КБ «ПриватБанк» звертаючись з позовом до суду просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 05 жовтня 2010 року станом на 05 жовтня 2020 року у розмірі 27999,41 грн, з яких: 4337,31 грн заборгованість за тілом кредиту, в т. ч.: 4337,31 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1515,16 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України; 22146,94 грн нарахована пеня.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вінницький апеляційний суд вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» не доведено позовні вимоги в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача 4337,31 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, оскільки відповідно до виписки по рахунку за період з 27.11.2010 року по 01.03.2020 року відповідачем здійснено погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 37121,11/розрахунок : 3990,67 + 2820 + 2400 + 1001,50 + 1900 + 1200 + 9252,37 + 3298,57 + 7708 + 1850 + 1700 = 37121,11/, а за вказаний період витрачено кредитних коштів на суму 28912,11 грн (в цю суму не враховано нараховані банком проценти, пеню та штрафи, які між сторонами не погоджені) /розрахунок : 4130,02 + 4312,70 + 2366,41 + 3891,19 + 2313,06 +2176,61+9227,12+495 = 28912,11/, відтак відповідачем здійснено оплату за кредитним договором на більшу суму ніж ним отримано.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 жовтня 2010 року, посилався на анкету-заяву, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Тарифи як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що витяг з Умов та правил про надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний витяг на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати пені (комісії) та штрафів у зазначених розмірах та порядку їх нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (05 жовтня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (листопад 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Анкета-заява, підписана ОСОБА_1 від 05 жовтня 2010 року, не містить домовленості сторін про сплату процентів, неустойки (пені та штрафів) за користування кредитними коштам.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 та постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 365/159/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, беручи до уваги те, що між сторонами не було погоджено розмір процентів, неустойки (пені та штрафів), тому здійснення зарахування позивачем частини коштів, які проплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитом в рахунок погашення процентів, пені та штрафу не грyнтуються на вимогах закону та домовленості сторін, відтак наданий позивачем розрахунок заборгованості колегія суддів вважає таким, що не ґрунтується на домовленості сторін та не приймає до уваги.

Вінницький апеляційний суд враховує також правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 127/6915/19, згідно якого обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що позивачем не надано доказів того, що з Умовам та Правилам надання банківських послуг, Правилам користування платіжною карткою та Тарифами банку, відповідач був ознайомлений та ним вони підписані, а отже, й не доведено правомірність дій банку щодо нарахування відсотків та комісії, які були стягнуті позивачем за рахунок коштів, які вносив відповідач на погашення заборгованості за кредитом.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено також позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1515,16 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, оскільки відповідно до виписки по рахунку заборгованість по відсоткам нарахованим позивачем на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України в розмірі 1515,16 грн виникла у відповідача в період з 01.11.2019 року по 01.03.2020 року.

У той же час, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем здійснено оплату за кредитним договором на більшу суму ніж ним отримано, тобто станом на 01.11.2019 року у ОСОБА_1 була відсутня заборгованість по кредитному договору, тому підстав для нарахування відсотків на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України та пені в розмірі 22146,94 грн у позивача не було, адже розмір пені не був погоджений між сторонами.

Аргументи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» не спростовують зазначені вище обставини та не свідчать про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог, які позивачем недоведені відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України.

Надана АТ КБ «ПриватБанк» до суду апеляційної інстанції копія довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», де серед умов передбачені конкретні розміри відсотків, яку підписав відповідач /а. с. 78/, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки, до позовної заяви банк відповідну довідку не додавав.

При цьому позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина перша статті 83 ЦПК України).

Відповідно до частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Колегія суддів звертає увагу, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку -позивача).

Однак, про наявність таких об`єктивних обставин позивач суду не повідомляв.

Банк зазначив про вказану довідку лише в апеляційній скарзі, додавши її копію до апеляційної скарги.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, банк в апеляційній скарзі взагалі не мотивував неможливість подання довідки до суду першої інстанції.

/Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 756/671/19/.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції вважає, що допущені судом першої інстанції порушення щодо застосування норм матеріального та процесуального права не вплинули на правильність остаточного правового результату вирішення спору по суті, а тому зазначене відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в мотивувальній частині.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції постанови суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат.

За змістом частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції зміні в мотивувальній частині, виклавши її в редакції постанови суду апеляційної інстанції, відтак судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, слід залишити за позивачем, адже в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, а зміна рішення суду першої інстанції в її мотивувальній частині не впливає на вирішення спору по суті.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 березня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції постанови суду апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

С. К. Медвецький