Дата документу 03.02.2021 Справа № 333/3593/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/3593/19 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/305/21 Наумова І.Й.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Кухаря С.В.

Онищенко Е.А.

За участю секретаря: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання права користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права користування жилими приміщенням, посилаючись на те, що з моменту народження і по теперішній час, вона постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Вказана квартира є її єдиним постійним місцем проживання.

Зазначає, що 05 травня 1967 року Міське житлове управління Виконавчого комітету Запорізької міської ради видало ордер № 2618 громадянину ОСОБА_2 , її дідусеві, на право заняття квартири АДРЕСА_2 . В зазначеному ордері визначено склад сім`ї, в який входили: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Вказує, що її батько, ОСОБА_7 проживав в даній квартирі з моменту видачі ордеру.

Свідоцтвом про встановлення батьківства від 17 жовтня 1979 року ОСОБА_2 визнано батьком ОСОБА_4 з 18 квітня 1969 року, про що видано свідоцтво про народження в якому змінено фамілію « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, оформити право власності (приватизувати) на зазначену квартиру він не встиг.

Вказує, що зареєструватись за вказаною адресою вона на теперішній час не може, у зв`язку з відсутністю документів на право на проживання в житловому приміщенні. Оформити будь-які документи на квартиру вона не має можливості у зв`язку з відсутністю реєстрації.

В квартирі АДРЕСА_3 вона разом з батьком проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, разом готували та споживали їжу, спільно утримували, прибирали та дбали про квартиру. Вона дбайливо ставиться до квартири, бере участь у витратах по утриманню квартири. За власні кошти та власними силами здійснила ремонт цієї квартири.

Зазначає, що вона не має іншого житла і їй нікуди виселятися. У зв`язку з тим, що вона позбавлена можливості оформити право власності на займане нею житло, оскільки не зареєстрована у ньому, а у відповідних органів відсутні правові підстави провести реєстрацію місця проживання позивача, оскільки у неї відсутній ордер на вселення в спірне приміщення та договір найму житла.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати за нею право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2020 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не в повному обсязі досліджені обставини справи, а надані докази по справі безпідставно визнані судом необ`єктивними. Залишилось поза увагою суду, що вона в спірній квартирі проживала як член сім`ї і відповідно до ст. 65 ЖК України вселення до батьків їх неповнолітніх дітей письмової згоди не вимагалось. Судом допущені порушення ст. 13 ЦПК України щодо витребування доказів. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Запорізької міської ради Н.В. Худолій зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлені всі обставини справи, надана належна оцінка доказам, які є у матеріалах справи, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 05 травня 1967 року ОСОБА_2 було видано ордер № 2618 на право заняття квартири АДРЕСА_3 ) та членів сім`ї наймача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

ОСОБА_2 визнаний батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якого є ОСОБА_3 , про що внесені зміни в актовий запис про народження дитини, в зв`язку з чим змінено прізвище дитини зі « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », що підтверджується копією свідоцтва про встановлення батьківства серії НОМЕР_1 , виданого 17 жовтня 1979 року, копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_7 та онукою ОСОБА_2 , що підтверджується, копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

Відповідно до даного свідоцтва, матір`ю позивачки є ОСОБА_10 .

З копії актового запису про народження позивачки вбачається, що відомості про її батька до актового запису про її народження внесені відповідно до актового запису про встановлення батьківства № 55 від 14 серпня 1999 року, за заявою ОСОБА_7 .

В актовому записі зазначено місце проживання матері позивачки ОСОБА_10 : АДРЕСА_4 , батька позивачки ОСОБА_7 : АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії паспорту громадянина України, місце проживання ОСОБА_1 з 21 листопада 2015 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_5 . Власником даної квартири, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20 жовтня 2012 року, є матір позивачки ОСОБА_10 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

З інформації Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 20 липня 2020 року вбачається, що відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за період з 14 липня 1999 року по листопад 2015 року відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 .

Відповідно до інформації КП «Водоканал» від 13 липня 2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 особовий рахунок відкритий на ОСОБА_3 , зареєстрована одна особа.

Відповідно до інформації Концерну «Міські теплові мережі» від 08 липня 2020 року, особовий рахунок № НОМЕР_5 за адресою: АДРЕСА_1 , відкритий на ОСОБА_3 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач під час судового розгляду заявлених нею позовних вимог не довела факту набуття права на користування спірним жилим приміщенням, вселення до спірного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до положень статей 6, 61 64, 65, 106 Житлового кодексу УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Членом сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом із ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64, ст. 65 ЖК УРСР, в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Так, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не довела факту спільного проживання з членом сім`ї наймача житла.

Посилання позивача на квитанції по оплаті комунальних послуг, доданих до позову, як на доказ спільного проживання з батьком, колегія суддів не бере до уваги, оскільки по-перше платником у вказаних квитанціях вказано ОСОБА_3 , яка за твердженням позивачки померла, а по-друге всі платежі здійснені в листопаді-грудні 2018 року, тобто після смерті сина наймача батька позивача ОСОБА_7 .

Окрім того, позицію позивача не доводять й товарні чеки, накладні тощо, на купівлю меблів та техніки, оскільки всі придбання були здійсненні ОСОБА_10 , в період 2009-2011 років.

Сама ж позивач, з 21 листопад 2015 року зареєстрована в квартирі матері за адресою: АДРЕСА_5 , а отже має право користування даним житлом.

Окрім того, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо неврахування пояснень свідків при вирішенні вказаної справи. Так, пояснення ОСОБА_10 відрізняються від свідчень, наданих нею в межах кримінального провадження за фактом смерті ОСОБА_7 . В рамках того ж кримінального провадження свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_7 та ОСОБА_10 не проживали разом більше двох років до смерті ОСОБА_7 .

Факти, викладені в поясненнях інших свідків, суперечать одні одному, та з них неможливо дійти чіткого висновку до якого часу та чи проживала взагалі позивачка з померлим батьком у спірній квартирі.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на порушення судом положень ч. 13 ЦПК України, колегія суддів не бере його до уваги, оскільки відповідно до с. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, маючи обґрунтовані сумніви у наданих сторонами доказів, для всебічного та об`єктивного вирішення справи, суд в праві витребувати додаткові докази щодо предмету спору.

Отже, колегія приходить до висновку, що докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду, а також особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 08 лютого 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко