КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/16268/18

Апеляційне провадження 22-ц/824/8390/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Немировської О.В., Семенюк Т.А.

при секретарі Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 ,подану через представника ОСОБА_4 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року, ухвалене під головування судді Комаревцевої Л.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурашковська Олена Семенівна про визнання договорів дарування недійсними,

в с т а н о в и в:

у серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , у якому просив визнати недійсними договори дарування квартири АДРЕСА_1 .

В обгрунтуавння позову зазначав, що 27.07.2015 з вини водія ОСОБА_3 сталося ДТП за участю автомобілів ДЕУ, д.н. НОМЕР_1 , ДЕУ, д.н. НОМЕР_2 , та Фольцваген Таурег, д.н. НОМЕР_3 (водій ОСОБА_1 ), зі смертельним випадком.

Внаслідок цієї ДТП автомобіль «Фольцваген Таурег», д.н. НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 , був пошкоджений і позивача було визнано потерпілою від злочину особою.

02.02.2016 Обухівський районний суд Київської області виніс вирок, за яким ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

17.05.2016 ухвалою Апеляційного суду Київської області у справі № 372/4968/15-к, провадження № 11-кп/780/441/16 стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 617 598,30 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 5 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Під час досудового розслідування та судового розгляду справи до ОСОБА_3 було пред`явлено позови від прокуратури Київської області в інтересах держави (витрати на лікування потерпілих та експертизи) та від шести потерпілих: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 . Під час проведення судового розгляду, до винесення судом вироку, ОСОБА_3 розрахувався з усіма потерпілими в даному ДТП, окрім ОСОБА_1 .

На час ДТП ОСОБА_3 мав на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , де він проживав та проживає на даний час.

За його заявою у Дарницькому РВДВС у м. Києві відкрито виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_3 про стягнення 617 598, 30 грн та 5 000 грн.

Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження стало відомо, що виконати судове рішення не можливо через відсутність у боржника майна.

14.09.2017 він отримав інформаційну довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно з якої стало відомо, що частка в квартирі АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 , подарована ним дружині - ОСОБА_2 та матері - ОСОБА_6 .

Вважає, що ОСОБА_3 , станом на 01.10.2015, розуміючи масштаби та наслідки скоєного ним ДТП (велика кількість потерпілих понесли витрати як на лікування, так і на поховання близьких), у короткий проміжок часу після скоєного ДТП, 27.07.2015 уклав договори дарування з метою уникнення виконання грошового обов`язку щодо відшкодування шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.03.2021 позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 09.10.2015, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на 1/2 частки спірної квартири. Визнано недійсним договір дарування від 01.10.2015, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на 1/2 частки спірної квартири та скасовано відповідні записи про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_3 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що договори дарування укладені до рішення суду та до пред`явлення йому обвинувачення у вчиненні злочину. Відповідач не має юридичної освіти і не міг передбачити наслідки розгляду кримінальної справи, натомість збирав докази на підтвердження відсутності своєї вини та не знав, що його буде визнано винним у вчиненні ДТП. Сторони мали намір укласти такі договори та настали наслідки їх укладення, оскільки обдаровані прийняли майно, передане в дар. Жодна із сторін договору не була введена в оману. Позивачем не доведено відсутність наміру сторін створити юридичні наслідки укладенням договорів. Вважає, що позиція суду є упередженою та ґрунтуються на власних припущеннях. Пославшись на ст. 215 ЦК України суд не навів аргументів, які саме встановлені законом підстави існують для визнання договорів недійсними. Він не міг укладати договори з метою уникнення виконання судового рішення оскільки на час укладення договорів такого рішення не існувало.

У відзиві представник позивача ОСОБА_13 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що, обвинувачення було пред`явлено лише відповідачу, а тому договори укладені лише з метою уникнення від відповідальності в майбутньому. Відповідач відчужив майно безоплатно на користь близьких родичів та продовжує користуватися цим майном, а договори укладені через декілька місяців після ДТП. Відшкодування відповідачем витрат на лікування інших потерпілих було враховано як пом`якшувану обставину при прийнятті вироку, а тому доводи апелянта про те, що він не міг передбачити яке судове рішення буде ухвалене та збирав докази своєї невинуватості вважає безпідставними. Розстрочка виконання рішення суду судом не застосовувалася, а тому стягнення з пенсії відповідача не свідчать про добровільне виконання ним судового рішення. Вважає, що договори дарування укладені лише з метою уникнення майнової відповідальності.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_13 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.07.2015 з вини водія ОСОБА_3 сталася ДТП за участю таких автомобілів: ДЕУ д.н. НОМЕР_1 , ДЕУ д.н. НОМЕР_2 , та Фольцваген Таурег д.н. НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_1 , зі смертельним випадком.

Внаслідок ДТП автомобіль «Фольцваген Таурег», д.н. НОМЕР_3 був пошкоджений, а позивача визнано потерпілою особою у кримінальному провадженні.

Вироком Обухівського районного суд Київської області від 02.02.2016 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 3 КК України. Цивільний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17.05.2016 вирок суду в частині цивільного позову ОСОБА_1 змінено та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 617 598,30 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 5 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Під час досудового розслідування та судового розгляду справи до ОСОБА_3 було пред`явлено позови від прокуратури Київської області в інтересах держави (витрати на лікування потерпілих та експертизи) та від шести потерпілих: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 .

Під час проведення судового розгляду, до винесення судом вироку, ОСОБА_3 розрахувався з усіма потерпілими у даному ДТП, окрім ОСОБА_1 .

На час скоєння ДТП ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 01.10.2015 відповідач подарував 1/4 частину цієї квартири своїй дружині ОСОБА_6 , а іншу 1/2 частину квартири відповідно до договору дарування від 09.10.2015 подарував матері ОСОБА_2 .

Постановою державного виконавця Дарницького РВДВС м. Київ ГЕНЮ у м. Києві від 18.08.2017 відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування шкоди 617 598, 30 грн та 5 000, 00 грн та 14.09.2017 отримано інформаційну довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з якої стало відомо про відчуження належної боржнику квартири. Іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення боржник не має.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 , відчужуючи належну йому частку у праві власності на спірну квартиру своїм родичам, був обізнаний про наявність кримінального провадження та великої кількості потерпілих від ДТП, винуватцем якої він був визнаний та таким чином, міг передбачити негативні наслідки для себе при ухваленні судового рішення. Договори дарування укладені ним без наміру створити будь-які юридичні наслідки, що свідчить про їх фіктивність.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників: свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому справжні їх цілі можуть бути протизаконними. До таких дій, зокрема, відноситься укладення договору дарування майна на користь близьких родичів з метою уникнення від зобов`язання відшкодувати шкоду потерпілому, з метою приховування майна від накладення на нього арешту тощо.

За обставинами справи встановлено, що 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , було зареєстровано за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності від 13.11.2003. Відповідач зареєстрований та проживає у зазначеній квартирі та це є єдине його житло.

27.07.2015 з вини відповідача відбулася ДТП, внаслідок якої загинуло двоє осіб та двоє осіб отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості. Також було пошкоджено автомобіль Фольцваген Таурег, д.н. НОМЕР_3 , який належить позивачу.

Відповідач подарував належну йому частку у спірній квартирі своїм близьким родичам дружині та матері трохи більше ніж через два місяці після ДТП.

ОСОБА_3 на запитання суду не зміг надати обґрунтованих пояснень необхідності укладення договорів дарування саме у такий короткий період після ДТП та не надав доказів про те, що питання відчуження належної йому частки квартири обговорювалося до ДТП (листування, телефонні перемовини, звернення за консультацією до нотаріуса тощо).

Право власності на частину квартири у ОСОБА_3 виникло ще у 2003 році, проте протягом більше ніж чотирнадцять років будь - яких дій щодо відчуження квартири власник не здійснював.

З вироку Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2016 вбачається, що ОСОБА_3 свою вину у вчиненні злочину визнав та частково визнав цивільний позов ОСОБА_1 . Кримінальне провадження відносно інших учасників даної ДТП не відкривалося та підозра таким особам не вручалася.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не міг передбачити, що саме він буде визнаний винним у вчиненні ДТП та на нього буде покладено майнову відповідальність за спричинену шкоду колегія суддів не може визнати обґрунтованими. У даній справі має значення не передбачення відповідача про те, чи буде доведено його вину, а наміри та мета останнього при укладанні угод.

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що дарування квартири на користь близьких родичів не мало на меті передачу у власність цих осіб спірного майна, а було направлене на уникнення майнової відповідальності у разі, якщо вина у вчиненні ДТП ОСОБА_3 буде доведена.

Посилання апелянта на те, що наслідки укладення договорів дарування наступили та обдаровані прийняли в дар майно і зареєстрували своє право власності на нього не спростовують висновків суду, оскільки укладення договорів не змінило правовідносини, які існували між сторонами договорів до їх укладення. Відповідач як проживав у спірній квартирі та був у ній зареєстрований, так і залишився там проживати та бути зареєстрованим.

У вироку Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2016 зазначено, що ОСОБА_3 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Іншого житла, яке належить йому на праві власності чи на праві користування ОСОБА_3 не має.

ОСОБА_3 , відчужуючи належну йому частку у праві власності на квартиру своїм родичам, був обізнаний про наявність кримінального провадження та великої кількості потерпілих від ДТП, та таким чином, міг передбачати негативні наслідки для себе у випадку ухвалення вироку та задоволення цивільного позову.

Доводи апелянта, що при укладенні договорів дарування сторони не мали на меті уникнення відповідальності за спричинену шкоду суперечать встановленим у справі обставинам.

Ухвала Апеляційного суду Київської області від 17.05.2016, якою стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 617 598,30 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 5 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди боржником не виконана та останній не має у власності рухомого чи нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення у рахунок погашення боргу.

Відтак відчуження частини квартири боржником порушує права позивача, як стягувача, оскільки частина спірної квартири була єдиним майном, за рахунок якого він міг отримати відшкодування за судовим рішенням.

Доводи апелянта про те, що він сплатив у рахунок відшкодування шкоди позивачу 33 000 грн не впливають на висновки суду, оскільки за рішенням суду стягнуто на користь позивача 622 598,30 грн. Розстрочка чи відстрочка виконання рішення суду не застосовувалася. До того з часу ухвалення рішення пройшло більше 5 років, але протягом цього часу рішення не виконане.

Суд також правильно зазначив, що укладення договорів дарування суперечить вимогам закону, оскільки договори спрямовані не на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а на виведення майна з під обтяження, у разі доведення вини ОСОБА_3 у вчиненні шкоди, та уникнення виконання майнових зобов`язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Передаючи належну йому частку у майні безоплатно на користь близьких родичів ОСОБА_3 порушив вимоги закону щодо необхідності додержання моральних засад суспільства при розпорядженні майном та уклав договори дарування порушивши права інших осіб, зокрема позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що жодна із сторін договору не була введена в оману не спростовують висновків суду, оскільки судом встановлено, що сторони договорів мали інші цілі, а введення в оману відбувалося відносно інших осіб, які б у разі встановлення вини ОСОБА_3 у вчиненні ДТП мали б право на отримання грошової компенсації, у тому числі і за рахунок майна, яке належить винній особі.

ОСОБА_6 пояснила, що вона дізналася про ДТП у день її настання.

З пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_6 фактично вбачається, що вони не погоджуються з вироком суду. Разом з тим, вирок відповідачем в апеляційному порядку не оскаржувався, а відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному проваджені, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок у питання, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у № 369/11268/16-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 не підлягала до застосування у спірних правовідносинах, оскільки у ній встановлено інші обставини, а саме, що договори дарування укладено після ухвалення судом вироку, колегія суддів не може визнати обгрунтованими, оскільки правове значення має не дата ухвалення вироку, а мета та цілі укладення договорів дарування.

Доводи апелянта про те, що позивач після отримання повного відшкодування шкоди мав повернути ОСОБА_3 залишки автомобіля, проте 01.06.2020 право власності на автомобіль було передано ОСОБА_15 не впливають на висновки суду у даній справі. Після повної сплати відшкодування, визначеного судовим рішенням, ОСОБА_3 не позбавлений права заявити вимоги до позивача про повернення залишків автомобіля або відшкодування їх вартості, у разі не повернення таких залишків.

Посилання представника апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді справи не можна визнати обґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційна скарга не містить доводів про порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Та обставина, що у рішенні суду помилково зазначено, що договір дарування, укладено між ОСОБА_3 на ОСОБА_6 на 1/2 частку квартири, а не на 1/4 частки, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення, оскільки виправлення описки здійснюється у порядку, визначеному ст. 269 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 08.06.2021

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. А.Семенюк