Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3358/18 Головуючий у 1-й інст. Коцюба О. М.
Категорія 70 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г. С., Талько О.Б.,

за участю секретаря Трикиши Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/3358/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей управління у справах сім`ї, молоді, фізичної культури та спорту Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: опікунська рада Степашської сільської ради, служба у справах дітей Новоград-Волинської міської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Коцюби О.М. в м. Новоград-Волинський,

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом у якому просив визначити місце проживання їхніх дітей, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним. Крім цього, просив стягнути з відповідача на його користь аліменти у розмірі 1/3 усіх доходів відповідача. Позов мотивував тим, що рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області шлюб між сторонами було розірвано, проте не вирішено питання про місце проживання спільних дітей. Зазначав, що коли діти проживали із матір`ю, то їм не було забезпечено належних умов для утримання та проживання. У зв`язку з цим, у 2016 році, він змушений був забрати дітей до себе у м. Новоград-Волинський Житомирської області. За місцем свого проживання позивач влаштував дітей до школи, зареєстрував їхнє місце проживання. Діти не бажають проживати з матір`ю.
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою у якій просила визначити місце проживання спільних дітей за її адресою: по АДРЕСА_1 . Зустрічні позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у січні 2016 року за її згодою відповідач забрав дітей у м. Новоград-Волинський Житомирської області на екскурсію та у подальшому без згоди матері залишив проживати дітей у себе та не дає можливості матері спілкуватися із дітьми. Зазначала, що на даний час вона має постійне місце роботи та стабільний заробіток, що дає можливість зробити ремонт у житловому будинку та облаштувати кімнати для дітей. Також, вважає, що може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, так як, відповідач належним чином своїх свої батьківських обов`язків по вихованню малолітніх дітей не виконує, просила відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити зустрічні вимоги.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 грудня 2020 року позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду 13.09.2018, і до повноліття доньки ОСОБА_8 , а в подальшому у розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття доньки ОСОБА_9 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визначити місце проживання малолітніх дітей разом із матір`ю. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував умисне чинення перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні дітей з матір`ю, позбавлення дітей материнської турботи, уваги. Також, судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення не зазначено конкретної адреси місця проживання дітей. Судом першої інстанції порушено ст.171 СК України, а саме не була заслухана думка дитини.

У поданому відзиві ОСОБА_1 просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. Зазначив, що суд першої інстанції врахував висновок експерта від 23.07.2020, показання свідків та ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Вважав, що проживання їхніх дітей разом з ОСОБА_2 не відповідає інтересам дітей та може поставити під загрозу їх життя і здоров`я.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_1 та залишаючи дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на проживання та виховання батька, суд першої інстанції виходив із досліджених у їх сукупності доказів, а саме: акту матеріально-побутових умов батька, листа Служби у справах дітей управління у справах сім`ї, молоді, фізичної культури та спорту Новоград- Волинської міської ради Житомирської області, показів свідків, висновку судово-психологічної експертизи.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність належних, допустимих та достовірних доказів щодо належного виконання матір`ю своїх обов`язків. Крім того, із пояснень дітей у присутності психолога встановлено, що вони не бажають проживати із матір`ю.
З висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Згідно частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.
Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. 03 березня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано, згідно рішення Тульчинського районного суду Вінницької області. Вказаним рішення питання про місце проживання дітей не вирішувалось.
Встановлено, що на даний час діти проживають з батьком, що підтверджується копіями довідок про склад сім`ї та зареєстровані за адресою: військової частини НОМЕР_1 м. Новоград-Волинський.
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 03.04.2018 батьком створені належні умови для гармонійного розвитку дітей.
Із листа Служби у справах дітей управління у справах сім`ї, молоді, фізичної культури та спорту Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 07.09.2017, за участю практичного психолога вбачається, що було проведено бесіду із дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Із пояснень дітей встановлено, що вони не бажають проживати із матір`ю.
Батько, ОСОБА_1 самостійно виховує дітей, згідно довідки Новоград-Волинської ЗОШ № 7 від 18.09.2018 за № 123, мати не бере участі у вихованні дітей та не відвідує батьківські збори і не цікавиться навчальними досягненнями доньок.
Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є вчителями дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , підтвердили факти, викладені у довідці Новоград-Волинської ЗОШ № 7 від 18.09.2018 за № 123. Крім цього додатково зазначили, до мати ОСОБА_2 за увесь період навчання приїжджала до школи лише двічі та з дітьми не зустрічалася.
Висновком судово-психологічної експертизи Вінницького науково-дослідного експертно криміналістичного центру від 23.07.2020 року № 33 встановлено, що психологічні особливості батька ОСОБА_1 та особливості його виховної поведінки, не створюють негативного впливу на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . У свою чергу, психологічні особливості матері ОСОБА_2 та особливості її виховної поведінки негативно впливають на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Сприйняття дітьми сім`ї батька ОСОБА_1 , у якій вони проживають, характеризується відчуттям ними психологічного комфорту та безпеки.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 проживає в с. Степашки, Гайсинського району, Житомирської області, працює в ТОВ «Вінницька птахофабрика». За місцем роботи та проживання характеризується позитивно.
Під час розгляду справи в апеляційній інстанції ОСОБА_2 пояснила, що з 2016 року дві доньки проживають разом з батьком в м. Новоград-Волинський. За цей період вона лише один раз відвідувала їх за місцем проживання. З дітьми по мобільному телефону не спілкується.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Згідно з висновком Новоград-Волинської міської ради від 14 квітня 2021 року, складеним на вимогу Житомирського апеляційного суду місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 доцільно визначити, з батьком ОСОБА_1 .
В апеляційній інстанції неповнолітні діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , висловили бажання проживати разом з батьком.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
Визначаючи місце проживання дітей, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дітей, суд першої інстанції , виходячи із найкращих інтересів дітей, встановивши, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вже досить тривалий час проживають разом із батьком, визначив місце їхнього проживання саме разом з ним. Суд першої інстанції на час ухвалення оскаржуваного рішення не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з матір`ю, що фактично приведе до зміни місця проживання дітей, буде мати більш позитивний вплив на них.
За таких обставин, суд правильно врахував інтереси дітей, які проживають в атмосфері любові, турботи, захисту, а тому для зміни місця їхнього проживання вагомі підстави відсутні.
Матір дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їхнє здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати.
Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції.
Жодного доказу про те, що визначення місця проживання дітей разом з батьком не відповідатиме інтересам дітей апелянт не надав.
Стаття 180 СК України вказує, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до абзацу другого ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Дослідивши усі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов законного, обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та задоволення первісних позовних вимог, визначивши місце проживання дітей за місцем проживання батька ОСОБА_1 та стягнення аліментів на утримання дітей відповідно до вимог ст.ст.180,182 СК України.
Разом з тим, апеляційний суд, враховуючи обставини даної справи вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 положення ч. 3 ст.157 СК України про те, що той із батьків, з ким проживають діти, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дітей. Адже саме участь у вихованні обох батьків, навіть у разі їх окремого проживання, забезпечує гармонійний розвиток дітей.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 31 травня 2021 року.

Головуючий

Судді