Справа № 943/1741/19 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/811/745/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Буського районного суду Львівської області від 28 січня 2021 року в складі судді Кос І.Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,-

встановив:

У вересні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Російської Федерації в особі Посольства РФ в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, просила стягнути з держави Російська Федерація на свою користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 300000,00 грн.

В обґрунтування вимог покликається на події, які мали початок у 2014 році та пов`язані з окупацією АРК та частини Луганської і Донецької областей. Зазначає, що у відповідні періоди брала участь у бойових діях на сході України, що викликало у неї душевні страждання, а безпосередня участь у бойових діях вплинула на психічний, моральний та фізичний стан.

Стверджує, що з початку агресії постійно перебуває у пригніченому стані, знизився життєвий тонус, погіршилося загальне самопочуття.

Звертає увагу, що обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав.

Зазначає, що у зв`язку з агресією зазнала моральної шкоди, яку необхідно покласти на Російську Федерацію, як державу агресора, яка здійснивши збройну агресію відносно України та незаконно анексувавши частину її території, порушила принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Договору про дружбу, співробітництво та партнерство між Україною і Російською Федерацією, тощо. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваною ухвалою Буського районного суду Львівської області від 28 січня 2021 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства РФ в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Ухвалу суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що у законодавстві та у судовій практиці застосовується концепція обмеженого імунітету, що передбачає надання імунітету державі та її власності у зв`язку з діяльністю, що має суверенну природу.

На думку позивачки, підхід, за якого суд у кожній конкретній справі вирішує питання про надання імунітету іноземній державі, найбільш повно забезпечує дотримання принципу розподілу влади, посилює незалежність судової влади та підвищує рівень її впливу у суспільстві, а також сприяє реалізації особою права на справедливий суд.

Вважає, що принцип імунітету держави має диспозитивний характер і не відноситься до загальних принципів міжнародного права, що підтверджується практикою Європейського суду з прав людини.

Так, юрисдикційний імунітет уніфіковано у двох міжнародно-правових актах Європейській конвенції про імунітет та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, які базуються на концепції обмеженого імунітету і чітко окреслюють перелік випадків, у яких державний імунітет не застосовується, зокрема у спорах, які виникають із шкоди, завданої особі та майну.

Російська Федерація не ратифікувала Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, але не заперечувала та підписала її.

Відтак, така підлягає застосуванню українськими судами згідно із міжнародним звичаєвим правом.

Враховуючи наведене, Російська Федерація, як іноземна держава, може бути учасником цивільних відносин.

Натомість, вважає, що ст. 79 ЗУ «Про міжнародне приватне право» не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Просить скасувати ухвалу Буського районного суду Львівської області від 28 січня 2021 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи позивачка ОСОБА_1 та представник відповідача Російської Федерації в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленимицією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.12 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та закриваючи провадження у справі, місцевий суд виходив з того, що ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема як відповідача.

Тобто, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Таким чином, суд врахував, що провадження у цій справі відкрито ще у січні 2020 року, відповідачу надсилалися процесуальні документи у справі (копій позовної заяви з додатками, судових повісток тощо), однак згода Російської Федерації на розгляд даного спору в судах України через уповноважених осіб або компетентні органи висловлена не була, а відсутність такої згоди унеможливлює розгляд даної справи в судах України в порядку цивільного судочинства, тому суд дійшов висновку про закриття провадження у справі.

При розгляді справи місцевий суд врахував позицію касаційного суду, висловлену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року в справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19), а також у постанові від 03 червня 2020 року в справі №357/13182/18 (провадження № 61-12202св19).

При цьому, суд роз`яснив позивачці, що даний цивільно-правовий спір не належить до юрисдикції національних судів, оскільки позов пред`явлено до іноземної держави, яка має в Україні судовий імунітет та не надала відповідної згоди на розгляд цього спору в судах України.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції (ч. 1 ст. 23 ЦПК).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що позивачка має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, посвідчення серія НОМЕР_1 (а.с. 9).

Згідно із довідкою про безпосередню участь особи в Антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, сувернітету та територіальної цілісності України № 14035 від 17.08.2018, ОСОБА_1 з 13.06.2016 по 24.04.2017 та з 01.09.2017 по 30.04.2018 безпосередньо брала участь в антитерористичній операції на території Луганської області (а.с. 10).

Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 ЦК України).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як вбачається із матеріалів справи, позовні вимоги, а саме розмір моральної шкоди позивачка обґрунтувала російською агресією, анексією частини територій України, у зв`язку з чим вона перебуває у пригніченому стані, знизився її життєвий тонус, погіршилося загальне самопочуття.

Дійсно, відповідно до змісту преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року та відповідно до п. 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15 квітня 2014 року, - 20 лютого 2014 року розпочалася збройна агресія Російської Федерації проти України та тимчасова окупація частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації.

В свою чергу, згідно із ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет.

Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року №198/93, наша держава гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції.

Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземними державами.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги щодо застосування норм цього закону.

Так, частиною 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно, можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Вказаною нормою закріплений принцип судового імунітету держави, основою якого є державний суверенітет і принцип рівності держав (par in parem non habet imperum- рівний над рівними не має влади») і встановлено такі види імунітету держави: 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення).

Таким чином, вчинення по відношенню до іноземної держави таких процесуальних дій, як пред`явлення позову, залучення її до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших заходів забезпечення позову, звернення стягнення на таке майно, є можливим лише за наявності згоди компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачене міжнародним договором України або законом України.

В даній справі, як правильно зазначив суд першої інстанції, відсутня згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача, протилежного судом не встановлено.

При цьому, суд першої інстанції на виконання вказівок, які послідовно надані Верховним Судом у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року в справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19), а також у постанові від 03 червня 2020 року в справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19), надсилав поштову кореспонденцію у Посольство Російської Федерації в Україні для з`ясування відношення до заявлених вимог та можливої згоди щодо розгляду даного спору в судах України.

Поряд з цим, за відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що встановлення частиною 4 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та частиною 6 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянам та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальною за шкоду Російську Федерацію лише визначає того хто має відповідати, однак не змінює принцип судового імунітету, визначеного Законом України «Про міжнародне приватне право» та не змінює визначені правила.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, за встановлених обставин, не можуть бути предметом розгляду загальними судами України, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи згоди компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі, як відповідача, відповідно до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Іншими словами, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, правомірно, з посиланням на відповідні норми законодавства вказав на те, що визначений позивачкою ОСОБА_1 відповідач має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до нього позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст.375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Буського районного суду Львівської області від 28 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 червня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк