ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1475/21
Провадження № 2/210/1051/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"26" травня 2021 р.
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Вікторович Н.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, -
В С Т А Н О В И В:
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило.
Відповідач ФОП ОСОБА_2 повідомлена 15.04.2021 року про перебування в провадженні даної справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.20). Правом подання відзиву на позов не скористалася.
У відповідності до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлялася про перебування в провадженні суду даної справи. Однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін, - не подала, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з п.3.1 Договору - замовник зобов`язується оплатити вартість виробів, що становить 9330,00грн.; борг «до передачі у власність» повинен бути погашений замовником не пізніше 20 днів з дня внесення завдатку (п.3.1.1); після виконання п.3.1 виконавець зобов`язується передати у власність замовника виготовлені вироби упродовж 28 робочих днів. У разі якщо вироби мають нестандартну комплектацію (ламінація; непрямі кути; шпроси; тонування; арочний вигин і тп.) термін передачі у власність замовника виготовлених виробів збільшується до 40 робочих днів (п.3.2) (а.с.4).
Відповідно до відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які є у загальному доступі, ОСОБА_2 з 24.06.2019 року зареєстрована як фізична особа-підприємець (46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту (основний); 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у.), АДРЕСА_1 .
16.12.2020 року ОСОБА_1 за адресою місцезнаходження фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - АДРЕСА_2 - направлено лист щодо розірвання договору на підставі ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» та прохання повернути грошові кошти в сумі 2000,00грн., сплачені в якості завдатку (а.с.6, 7).
Аналогічний лист направлено того ж дня за адресою виконання замовлення, який зазначений у договорі: АДРЕСА_3 (а.с.8, 9).
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 відповіді на зазначені листи позивачу не надано.
Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до ст.902 ЦК України передбачено, що виконавець повинен надати послугу особисто. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ст.626 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Як вбачається зі ст.627 ЦК України - відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Статтею 628 ЦК України зазначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживачів з безпосереднім продавцем, імпортером, виробником товару, виконавцем робіт і надавачем послуг виключно, де продавець, - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації, виробник - суб`єкт господарювання, який: виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передаються споживачеві, своє найменування (ім`я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб`єкта господарювання; або імпорту, товар; введення продукції в обіг, - дії суб`єкта господарювання, спрямовані на виготовлення або ввезення на митну територію України продукції з подальшою самостійною або опосередкованою реалізацією на території України.
Відповідно до п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, - договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця.
Спірний договір укладений між сторонами за адресою проживання позивача, що не спростовано позивачем.
Частиною 3 статті 12 Закону визначено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.
Позивач звернувся до відповідача з повідомленням про розірвання договору, яке відповідач отримав за місцезнаходженням відповідача 23.12.2020 року та 24.12.2020 року за адресою виконання замовлення, тобто позивачем дотримано чотирнадцятиденний термін, встановлений Законом.
У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей (ч.4 ст.12 Закону).
Проте, відповідачем, отримані в якості завдатку грошові кошти в сумі 2000,00грн. не повернуто позивачу, відповідь на направлені ним повідомлення про розірвання договору не надано.
Разом із цим, суд враховує, що у Додатку №3 до Постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 року №172 зазначено перелік товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню), зокрема, скло, нарізане або розкроєне під розмір, визначений покупцем (замовником).
Проте, відповідачем не надано доказів, що станом на дату отримання листа про розірвання умов договору, скло для ПВХ конструкцій було розкроєне або порізане, тим більше, як зазначено вище, позивачем дотримано строк, встановлений Законом, протягом якого він має право розірвати договір.
Крім того, згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика, зокрема, включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (п.2) ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до п.1), п.3), п.6) ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Відповідно до п.1), п.3), п.4) ч.3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.
З урахуванням того, що спірний договір було укладено поза межами офісного приміщення відповідача, а саме: у квартирі позивача ОСОБА_1 , 1950 року народження (який є людиною похилого віку - 70 років), що спонукало його до швидкого укладення договору, відсутність достатнього часу позбавило його можливості прийняти виважене та свідомого рішення. Договір укладений на невигідних для позивача умовах за дорогою ціною, у зв`язку з чим він вчасно звернувся щодо розірвання укладеного договору. Слід звернути увагу, що в договорі фактично відсутня характеристика товару, паспорт на вироби, відповідність виробів державним стандартам, специфікація тощо.
Відтак, суд вважає позов в частині визнання договору розірваним та зобов`язання відповідача повернути позивачу суму завдатку є таким, що підлягає задоволенню.
Позивач просить зобов`язати відповідача повернути позивачу грошові кошті в сумі 2000,00грн. Однак суд, з урахуванням положень ч.2 ст.5 ЦПК України, вважає за необхідне визначити спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної суми, що є більш ефективним способом та не суперечить закону.
Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного.
Так, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону (п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів»).
За змістом ст.22 вказаного Закону, при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Виходячи із системного аналізу наведених норм закону, позивач ОСОБА_1 , як споживач має право на відшкодування моральної шкоди, що пов`язана з протиправною поведінкою ФОП ОСОБА_2 - неповернення завдатку, внесеного позивачем під час укладення договору, який він просив розірвати з урахуванням вимог ст.12 Закону.
Завдана позивачу моральна шкода обґрунтована тим, що з вини відповідача він перебував у пригніченому психічно-емоційному стані, нервував, через що погіршилося його здоров`я. Просить стягнути у рахунок відшкодування моральної шкоди 5000,00грн.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації (Пленум ВСУ від 31.03.1995р. №4).
Частинами 1-3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.
Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, в рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Отже, суд вважає, що сам факт неповернення позивачу завдатку в розмірі 2000,00грн., який для особи пенсійного віку, є значним, свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди, але, виходячи з принципів розумності і справедливості, суми неповернутого завдатку, суд вважає, що розмір заподіяної моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 1000,00грн., що є достатньою, справедливою та виваженою для компенсації моральних страждань позивача.
Відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, згідно з п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, за принципом пропорційного розподілу судових витрат до задоволених позовних вимог суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1816,00грн. (908,00грн. за вимогу майнового характеру, 908,00грн. - за вимогу немайнового характеру).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1, 4, 12, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.626, 627, 901, 902 ЦК України, ст.ст.12, 76, 81, 82, 128, 133, 141, 223, 247, 258, 263-265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів - задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1816,00грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 00 копійок).
Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення через Дзержинський суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи згідно з п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;

- відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 .

Суддя: Н. Ю. Вікторович