ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 766/442/18 Головуючий в суді І інстанції Майдан С.І.
Номер провадження 22ц/819/890/21 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

09.01.2018р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з останнього 106 000 грн., в тому числі: 53 000 грн. передоплати та 53 000 грн штрафу за попереднім договором від 04.09.2017р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.09.2017 року позивач уклав з відповідачем, від імені якого діяла представник за довіреністю ОСОБА_3 , попередній договір, згідно пункту 1 якого сторони зобов`язалися у строк до 04.11.2017 року включно укласти договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 у нотаріальній формі згідно істотних умов, визначених цим договором. Відповідно до п.2.9 попереднього договору в день нотаріального посвідчення основного договору ОСОБА_2 зобов`язався особисто з`явитися на підписання та надати документи, що посвідчують право власності на відчужувану нерухомість, довідку про відсутність зареєстрованих осіб в житловому будинку, експертну оцінку житлового будинку, витяг з ДЗК про земельну ділянку. На виконання умов п.2.5 попереднього договору позивач 04.09.2017 року в приміщенні, в якому знаходиться робоче місце приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Зоріної Н.В. за адресою: АДРЕСА_2 , в присутності приватного нотаріуса передав представнику відповідача ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 53000,00 грн. Згідно п.6 попереднього договору від 04.09.2017 р. продавець, що одержав передоплату, у випадку порушення зобов`язань за цим договором (відмови або ухилення від укладання договору купівлі продажу) повинен повернути покупцю цю передоплату та сплатити штраф у розмірі суми передоплати. Оскільки відповідач у строк до 04 листопада 2017 року особисто до нотаріуса для укладання договору купівлі-продажу не з`явився, чим порушив передбачене попереднім договором зобов`язання, тому позивач вважає наявними підстави для стягнення з нього суми передоплати у розмірі 53 000 грн. та штрафу у розмірі передоплати в сумі 53 000 грн., що разом становить 106 000 грн.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що з письмових матеріалів цивільної справи та показань свідка судом встановлено, що саме з вини покупця були порушені зобов`язання, визначені сторонами у попередньому договорі від 04.09.2017 року, оскільки встановлено відсутність у нього коштів на придбання будинку, а тому сплачена покупцем сума передоплати у розмірі 53 000 грн поверненню не підлягає. З урахуванням зазначених обставин, а також того, що між сторонами не було погоджено місце укладання основної угоди, а позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту необґрунтованого ухилення відповідача ОСОБА_2 від укладання основного договору, а тому відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності у вигляді штрафу у розмірі суми передоплати, передбаченого п. 6 попереднього договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи, а також недопустимість прийнятих судом до уваги доказів, просить рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16.12.2020 р. скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скаргу обґрунтована тим, що на підтвердження наявності у позивача грошових коштів на придбання у ОСОБА_2 житлового будинку позивачем надано оригінал розписки від 12.10.2017 р, згідно якої ОСОБА_1 отримав у позику від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 25 000 доларів США. Відомості про отримання вказаної позики не були внесені позивачем до декларації про доходи, отримані у 2017 році, оскільки 25.11.2017 року позика була повернута позивачем ОСОБА_4 . Проте, суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність вини позивача у порушенні передбаченого попереднім договором від 04.09.2017 р. зобов`язання. При цьому, суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги показання свідка ОСОБА_5 в якості доказу на підтвердження наявності у відповідача наміру укласти з позивачем основний договір купівлі продажу, оскільки вказаний свідок є матір`ю відповідача, тобто особою, заінтересованою у результаті вирішення спору. Крім того, суд залишив поза увагою довід позивача про те, що саме ОСОБА_2 ухилився від укладання основного договору, не прибувши на територію України у строк до 04.11.2017 р. З огляду на викладене позивач вважає наявними підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Радінович Володимир Ігорович, доводи апеляційної скарги не визнає, просить відмовити у її задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16.12.2020 року залишити без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що порушення зобов`язання за попереднім договором від 04.09.2017 р. відбулося саме з вини позивача, оскільки не володів належною грошовою сумою для придбання житлового будинку за основним договором. Відповідач, в свою чергу, незважаючи на перебування за кордоном, був готовий укласти основний договір, прибувши на територію України одразу після повідомлення позивачем про його готовність придбати будинок. Крім того, відповідач активно сприяв укладанню основного договору, надаючи дозвіл на огляд будинку представниками банку, який вирішував питання про надання позивачу кредиту на його придбання. З огляду на викладене відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог апелянта.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, судом встановлено наступне.

На момент виникнення спірних правовідносин ОСОБА_2 був власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 01.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Васильковою О.В., зареєстрованого в реєстрі за №214, що також підтверджується витягом Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.01.2018 р. №110875622. (а.с.24-25, 58-60)

23.08.2017 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 довіреність, яка посвідчена консулом Консульства України в Гданську, Польща ОСОБА_6 , якою уповноважив останню, зокрема, на продаж належного йому на праві приватної власності будинку АДРЕСА_1 , та підготовку всіх необхідних для цього документів. (а.с.57)

04.09.2017 року між ОСОБА_3 та Агентством нерухомості «Буніна та Партнери» укладено договір на надання інформаційно-консультаційних та посередницьких послуг щодо продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , орієнтовною вартістю 36000,00 доларів США, що еквівалентно 921600,00 гривень. (а.с.55)

04.09.2017 року між ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_2 (продавцем) на підставі довіреності від 04.09.2017 року, та ОСОБА_1 (покупцем) укладено попередній договір, згідно пункту 1 якого продавець та покупець зобов`язалися у строк до 04.11.2017 року включно укласти договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у нотаріальній формі згідно істотних умов, визначених цим договором.

Ціну продажу відчужуваного житлового будинку визначено у сумі 954 000,00 гривень, що на момент укладення цього договору еквівалентно 36 000,00 доларів США, без урахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна (п.2.1 попереднього договору).

Згідно п.2.2. попереднього договору продавцем має виступати лише ОСОБА_2 .

У пункті 2.5 попереднього договору від 04.09.2017 року сторони погодили, що в забезпечення виконання зобов`язання по придбанню житлового будинку покупець дає продавцю передоплату у сумі 53 000 грн., що на момент укладення цього договору еквівалентно 2 000 доларів США.

Згідно п. 6 попереднього договору продавець, що одержав передоплату, у випадку порушення зобов`язань за цим договором (відмови або ухилення від укладання договору купівлі продажу) повинен повернути покупцю цю передоплату та сплатити штраф у розмірі суми передоплати.

У випадку порушення зобов`язань за цим договором по провині покупця сплачена ним передоплата не повертається. (п. 7 попереднього договору)

На виконання п.2.5 попереднього договору від 04.09.2017 р. ОСОБА_1 сплатив відповідачу передоплату в сумі 53 000 грн., що визнається відповідачем (а.с.46), а тому в силу вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України не потребує доведення.

Основний договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами не укладався.

Посилаючись ухилення відповідача від укладання основного договору купівлі продажу, позивач вважає наявними підстави для стягнення з нього суми передоплати та штрафу, у зв`язку з чим просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, надавши оцінку доводам сторін щодо причин не укладання договору купівлі продажу та ступеню вини кожної з них, дійшов висновку про те, що визначені сторонами у попередньому договорі від 04.09.2017 р. зобов`язання були порушені саме з вини покупця, а тому відсутні підстави для повернення йому передоплати та стягнення штрафу з відповідача.

Проте, апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, однією з яких, згідно частини 2 вказаної статті, є договори.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. (ч.1 ст. 657 ЦК України)

Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Приписи статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі продажу.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2016 року у справі № 6-176цс12 та Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/5297/16-ц.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

Законом не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов`язання не виконано, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства.

При цьому, у разі отримання авансу кредитор не може бути зобов`язаний до його повернення у подвійному розмірі.

У разі, коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Зазначений правовий висновок сформований Верховним Судом України в постанові від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12, в постанові від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13 та в подальшому неодноразово підтримувався Верховним Судом в постановах від 28.08.2019 р. у справі № 128/1885/14-ц, та від 27.11.2019 р. у справі № 520/6286/16-ц.

Отже, з наведеного слід дійти висновку, що якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора, а якщо з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток в подвійному розмірі.

В свою чергу, аванс це форма попередньої оплати, яка при виконанні зобов`язання зараховується до основного платежу, а у разі невиконання зобов`язання підлягає поверненню.

Як встановлено судом, 04.09.2017 року між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з укладенням в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в результаті чого ними було досягнуто попередньої домовленості (договору) щодо його істотних умов, на виконання якої позивачем в рахунок попередньої оплати було передано відповідачу грошові кошти в сумі 53 000,00 грн.

Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передана ОСОБА_2 грошова сума в розмірі 53 000,00 грн є авансом, який виходячи з наведених вище положень законодавства підлягає поверненню позивачу.

Висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для повернення ОСОБА_1 сплаченого ним за попереднім договором авансу у зв`язку з встановленням його вини у невиконанні основного зобов`язання колегія суддів вважає помилковим, оскільки за змістом ст. 570, 571 ЦК України обставини щодо причин невиконання сторонами зобов`язання та наявності вини кожної з них підлягають встановленню у правовідносинах, за якими боржником було передано завдаток в якості забезпечення дійсного зобов`язання.

Натомість, в даних спірних правовідносинах договору про купівлю-продаж житлового будинку сторонами не укладено, зобов`язання не вважається дійсним, а тому сплачена позивачем за попереднім договором від 04.09.2017 р. сума у розмірі 53 000 грн. не може бути визначена як завдаток, а є авансом, який підлягає поверненню незалежно від вини будь-якої із сторін.

Також не підлягають врахуванню положення пунктів 6 та 7 попереднього договору від 04.09.2017 р., якими передбачено умови повернення передоплати та сплати штрафу, оскільки вказані положення фактично визначають правові наслідки невиконання дійсного зобов`язання, забезпеченого завдатком, що не відповідає обставинам та змісту даних спірних правовідносин.

Суд першої інстанції вказаних обставин та приписів законодавства не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача сплаченої за попереднім договором від 04.09.2017 р. передоплати в сумі 53 000,00 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 штрафу у розмірі передоплати в сумі 53 000,00 грн., то суд зазначає наступне.

Пунктом 3 частини першої ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.1,2 ст. 549 ЦК України)

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що неустойка визначена як правовий наслідок невиконання виключно дійсного зобов`язання, тобто такого, якого сторони дійшли згоди та оформили у відповідності до вимог чинного законодавства.

Враховуючи, що дійсного зобов`язання з купівлі продажу житлового будинку між сторонами не виникло, тому підстави для застосування визначених ст. 611 ЦК України правових наслідків, зокрема стягнення штрафу, відсутні.

При цьому, суд зауважує, що правові наслідки необґрунтованого ухилення сторони від укладання договору, передбаченого попереднім договором, визначені у частині другій статті 635 ЦК України, згідно якої така сторона повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Проте, таких вимог у межах даної справи позивачем не заявлено.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції не у повному обсязі встановлено обставини, що мають значення для справи, зокрема статус переданої позивачем за попереднім договором суми (аванс чи завдаток), а також неправильно застосовано положення ст. 570, 571 ЦК України, внаслідок чого ухвалено помилкове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16.12.2020 р. слід скасувати та постановити нове рішення про задоволення вимог позивача в частині стягнення з ОСОБА_2 отриманого ним авансу за попереднім договором від 04.09.2017 р. в сумі 53 000,00 грн.

Відповідно до ч.4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні з позовом до суду першої інстанції позивачем сплачено судовий збір в сумі 1060,00 грн., а при зверненні до суду апеляційної інстанції 1590,00 грн (150% від суми, яка підлягала сплаті при зверненні з позовом), разом 2650,00 грн.

Враховуючи, що судом задоволено 50% вимог позивача, тому сплачений ним судовий збір з урахуванням пропорційності задоволених вимог підлягає стягненню з відповідача в сумі 1325,00 грн. (1/2 від 2650,00 грн.)

На підставі викладеного, керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 грудня 2020 року скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену за попереднім договором від 04 вересня 2017 року передоплату в сумі 53 000,00 грн. (п`ятдесят три тисячі грн. 00 коп.)

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1325,00 грн. (одна тисяча триста двадцять п`ять грн. 00 коп.)

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В.Кутурланова

________________ В.В.Майданік