Провадження № 2/947/907/21
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Маломуж А.І.,
за участю секретаря судового засідання Абухіної Н.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про зняття арешту з майна,-
13.11.2020 року позивачка звернулася до Київського районного суду м. Одеса з позовною заявою до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна, посилаючись на те, що на її майно було накладено арешт ухвалою суду у зв`язку із забезпеченням позову, проте арешт було накладено вже після укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, що робить неможливим позивачці розпоряджатися своєю власністю, а вирішити питання щодо його зняття у позасудовому порядку є неможливим.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2020 вказану позовну заяву залишено без руху.
04.12.2020 року до суду надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.12.2021 року провадження у вказаній справі відкрито та залучено третю особу.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.03.2021 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.04.2021 року було прийнято до провадження уточнену позовну заяву.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, уточнену позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив суд її задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечив.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, відзив на позов не надав.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, пояснення на позов не надав.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що уточнена позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 01.12.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу садової будівлі, що розташована на земельній ділянці 597 кв. м. за адресою: АДРЕСА_4 .
24.12.2010 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було накладено арешт на садову будівлю під
АДРЕСА_4 та складається в цілому з садового будинку під літ. «А», загальна
площа якого становить 50, 2 кв.м., господарських споруд, призначених на схематичному
плані під літерами та цифрами: Б - навіс, В - туалет, Г - душ, Д - сарай; І - мостіння, 1-4 -
огородження, розташованих на земельній ділянці площею 597 кв.м., що зареєстрована на
праві власності за ОСОБА_3 .
Про зазначений арешт позивачка зазначає, що випадково дізналась лише 10.06.2020 року.
Запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Шостою одеською державною нотаріальною конторою. Згідно вказаного запису № 10664696 арешт на належне позивачці майно накладено згідно Ухвали Приморського районного суду м. Одеси № б/н від 27.12.2010 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу.
Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі ст.ст.316, 317 ЦК України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Для повного та всебічного з`ясування обставин справи судом було витребуваноз Приморського районного суду м. Одеси матеріали цивільної справи № 2-6993/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, в рамках якої накладався арешт на спірне майно.
З даних матеріалів вбачається, що під час постановлення ухвали про забезпечення позову від 24.12.2010 року представник ОСОБА_3 був присутнім у судовому засіданні, проте не повідомив суд, що спірне майно вже було відчуджене іншій особі.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Оскільки третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`являється визначити, чи діяв попередній власник майна добросовісно та розумно, чи не мав наміру, реалізуючи власні повноваження, завдати шкоди іншій особі, відчуживши єдине вартісне майно, за рахунок якого могло бути виконане його боргове зобов`язання перед позивачем у цій справі, адже справа про стягнення з нього боргу перебувала в провадженні з 25.02.2010 року, ОСОБА_3 був обізнаний про її існування, та за декілька тижнів до накладення арешту відчужив спірну квартиру.
Ухвалення законного й обґрунтованого рішення у справі без встановлення наведених обставин неможливо.
Суди під час нового розгляду справи зобов`язані виходити з того, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Окрім того, у постановах від 19 жовтня 2016 року № 6-1873 цс 16 та від 9 серпня 2017 року № 6-2690 цс 16 Верховний Суд України, скасовуючи судові рішення судів касаційної, апеляційної та першої інстанції й направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що сторона правочину, відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно своєму близькому родичу, була обізнана про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, отже, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Установивши ці обставини, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Також у постанові від 1 лютого 2017 року № 6-2360 цс 16 Верховний Суд України, скасовуючи судові рішення судів касаційної, апеляційної та першої інстанції й направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що спірні правочини були укладені щодо майна на яке було накладено обтяження ухвалою суду, про яку сторонам договорів дарування було відомо. Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, не може бути підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що сторона такого правочину має право розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону на відчуження майна їй було відомо.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи вищевикладені обставини та практику Верховного суду, суд зазначає, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних доказів, відповідно судом не встановлені підстави для зняття арешту з майна.
Окрім того, судові не надано доказів того, що позивачка зверталась до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про залучення її в якості третьої особи у справі та про скасування арешту з майна
Враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що уточнений позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.ст.15, 16, 316, 317, 391 ЦК України, ст.ст.141, 263, 264, 265,273 ЦПК України, -
У задоволені уточненої позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про зняття арешту з майна відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення виготовлено 28.05.2021 року.

Суддя Маломуж А. І.