Єдиний унікальний номер 225/1190/20
Номер провадження 22-ц/804/541/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Корчистої О.І., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2020 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Мірошниченко Л.Є. в місті Слов`янську Донецької області, повне судове рішення складено 04 листопада 2020 року, у справі номер 225/1190/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Торецька, про надання дозволу на виїзд/в`їзд на територію населених пунктів України (територію проведення антитерористичної операції), дозволу на виїзд/в`їзд з України за кордон, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя громадянам без згоди та супроводу батька,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року до Дзержинського міського суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Торецька, про надання дозволу на виїзд/в`їзд на територію населених пунктів України (територію проведення антитерористичної операції), дозволу на виїзд/в`їзд з України за кордон, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя громадянам без згоди та супроводу батька, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 09.08.2008 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який 30 грудня 2010 року розірвано рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області.

Від шлюбу з відповідачем вони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З літа 2010 року сторони разом не мешкають, син мешкає разом з позивачкою, відповідач участі у вихованні сина не приймає.

Восени 2015 року сину було встановлено захворювання - бронхіальна астма 2 ст., тому на даний час у неї виникла необхідність систематично виїжджати з м. Горлівка на підконтрольну Україні територію, де знаходяться лікувальні заклади та санаторії, які дитині необхідно відвідувати для відновлення здоров`я. Також є необхідність виїжджати за кордон для лікування. Відомості щодо місцеперебування батька дитини не відомі, тому вона не може отримати від нього дозвіл на виїзд дитини та змушена звернутися до суду.

Тому, просила суд надати ОСОБА_3 , громадянину України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Горлівка Донецької області, тимчасовий дозвіл на виїзд/в`їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та які розташовані на лінії зіткнення (територію проведення антитерористичної операції), тимчасово окуповану територію України АР Крим, а також щорічний виїзд за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя строком на 30 календарних днів у період з 01 липня по 30 вересня у супроводі його матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Горлівки Донецької області або уповноваженої нею особи, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Горлівка

Донецької області, строком до його 16-річчя.

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 14 травня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Торецька, про надання дозволу на виїзд/в`їзд на територію населених пунктів України (територію проведення антитерористичної операції), дозволу на виїзд/в`їзд з України за кордон, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя громадянам без згоди та супроводу батька передано на розгляд за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Торецька, про надання дозволу на виїзд/в`їзд на територію населених пунктів України (територію проведення антитерористичної операції), дозволу на виїзд/в`їзд з України за кордон, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя громадянам без згоди та супроводу батька - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага і особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, та винесено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Позивачем надано суду письмові докази, що підтверджують факт встановлення у дитини хронічного захворювання та необхідність оздоровлення в санаторіях пульмонологічного типа два рази на рік.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені шляхом розміщення інформації на офіційному вебпорталі судової влади з посиланням на вебадресу ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 100).

Представник третьої особи Служби у справах дітей ВЦА м. Торецьк Донецької області в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України, про що свідчить отримання ним 7 травня 2021 року рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 101).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившихся сторін та інших учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до рішення Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 09.08.2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 30.12.2010 року (а.с. 10).

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 9).

З виписки з історії розвитку дитини ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_3 протягом 4 днів травня 2013 року, 11 днів листопада 2015 року, 10 днів жовтня-листопада 2018 року, 14 днів липня 2019 року перебував на лікування в медичному закладі з захворюваннями на ГРВІ, бронхіальну астму ІІ ступеня та хронічний тонзиліт, ентеровірусну інфекцію та в серпні 2019 року оглянутий педіатром, який зазначив, що дитина потребує в оздоровленні в санаторіях пульмонологічного типу два рази на рік (а.с. 11).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову через не зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за кордоном, початку і кінця таких тимчасових поїздок, місця мешкання та лікування дитини.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини третьої 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2008 року по 30 грудня 2010 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З виписки з історії розвитку дитини ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_3 протягом 4 днів травня 2013 року, 11 днів листопада 2015 року, 10 днів жовтня-листопада 2018 року, 14 днів липня 2019 року перебував на лікування в медичному закладі з захворюваннями на ГРВІ, бронхіальну астму ІІ ступеня та хронічний тонзиліт, ентеровірусну інфекцію та в серпні 2019 року оглянутий педіатром, який зазначив, що дитина потребує в оздоровленні в санаторіях пульмонологічного типу два рази на рік.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка в обґрунтування своїх вимог зазначала, що її син ОСОБА_3 має захворювання на бронхіальну астму 2 ст., а тому є необхідність систематично виїжджати та в`їжджати на підконтрольну територію України до лікувальних закладів та санаторіїв, які необхідні дитині для відновлення здоров`я. Однак на теперішній час вона не має такої можливості, оскільки у неї відсутні відомості щодо місця перебування батька дитини.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов правового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Позивачем не доведено вимоги щодо надання дозволу на виїзд/в`їзд на територію населених пунктів України (територію проведення антитерористичної операції), на виїзд/в`їзд з України за кордон, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя через не зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за кордоном та початку і кінця таких тимчасових поїздок або строку та місця її лікування тощо.

Апеляційний суд погоджується з таким правовим висновком суду першої інстанції.

Питання перетинання лінії розмежування у Донецькій та Луганській областях регулюються Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженим наказом першого заступника керівника антитерористичного центру при Службі безпеки України 14.04.2017 року №222ог.

Пунктом 5.1.1. цього порядку визначено, що в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Сукупний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законом встановлені у таких випадках певні обмеження та порядок для в`їзду на окуповану територію з метою захисту інтересів неповнолітніх (малолітніх) дітей, який є аналогічним порядку перетинання державного кордону України.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Аналогічного правового висновку щодо застосування наведених норм матеріального права дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17.

Конвенцією ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року і, відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст.18 Конвенції ООН).

Виїзд малолітньої дитини за межі України або виїзд/в`їзд на територію населених пунктів України (територію проведення антитерористичної операції), повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд, зокрема, спричиняє зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини тощо, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що сама по собі можливість поїздки за кордон дитини, не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 367 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що позивачка не позбавлена права звернутися до суду з відповідним позовом з дотриманням умов, передбачених підпунктом 1 пункту 4 наведених вище Правил.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивачки по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 25 травня 2021 року.

Суддя: