Справа № 760/558/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 визнання недійсним договору дарування.

Свої вимоги мотивує тим, що 12 лютого 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

Разом з тим, ні нотаріусом, ні відповідачем йому не було роз`яснено, що саме він підписує та які правові наслідки укладеного правочину. Він був впевнений, що підписує доручення на отримання пенсії та оплату комунальних послуг по квартирі. Наміру дарувати свою квартиру у нього не було.

Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири від 12 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 12 січня 2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 січня 2017 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року вирішено питання про витребування доказів у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2018 року зупинено провадження у справі до визначення правонаступника ОСОБА_5 , що вибув із процесу у зв`язку зі смертю.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року вирішено питання про витребування доказів у справі.

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року ОСОБА_3 залучено до участі в справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_5 .

У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлений позов та просила його задовольнити. Зазначила, що у позивача був поганий стан здоров`я, він проживав один. Одного разу відповідач, яка є його дальньою родичкою, запропонувала ОСОБА_5 підписати довіреність на отримання пенсії та придбання ліків. Він їхав до нотаріуса з метою підписання довіреності. Разом з тим, шляхом обману зі сторони відповідача підписаний був договір дарування квартири. Шрифт договору був дрібний, йому нічого не пояснили, у результаті чого ОСОБА_6 був підписаний документ, який він вважав довіреністю. Після підписання договору родичка перестала йому допомагати та доглядати за ним. У грудні 2016 року ОСОБА_5 стало погано та сусіди викликали швидку допомогу. З лікарні його забрали сусіди та запропонували йому жити у них в квартирі, оскільки він потребував постійного догляду. ОСОБА_5 мав намір укласти з сусідами договір довічного утримання, проте дізнався, що квартира йому вже не належить, а подарована відповідачу. У його квартирі змінений замок, ключів від дверей у ОСОБА_5 не було.

Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Підтримали викладене у письмових поясненнях (а.с. 118-119). Зазначили, що ОСОБА_5 був її двоюрідним дідом, відносини між ними були теплі. Він проживав один. З 2007 року ОСОБА_5 став частіше приїжджати до них в гості, вони разом їздили на дачу. Приблизно у 2015 році ОСОБА_5 сказав ОСОБА_4 , що хоче подарувати їй квартиру. За декілька тижнів вони оформили необхідні документи та уклали договір дарування квартири. ОСОБА_5 до підписання договору дарування двічі підписував довіреності на відповідача на отримання пенсії та проведення платежів. Останній самостійно обрав нотаріуса, який посвідчив договір. Під час підписання договору дарування нотаріус прочитав його вголос та надав ОСОБА_5 копію договору для читання зі збільшеним шрифтом. Нотаріус розпитував його чи розуміє він зміст правочину та чи це його воля на укладення договору дарування. ОСОБА_5 уважно прочитав текст договору та підписав його, сказавши, що йому все зрозуміло. Оформлення правочину відбувалось приблизно дві години. Після укладення договору ОСОБА_5 залишився проживати у своїй квартирі, оскільки дуже дорожив своїми речами. Потім він перестав виходити на зв`язок, не дзвонив, вони приїжджали до нього, проте ніхто не відкривав. Відповідач вирішила змінити замки та двері, оскільки не знала, де перебуває ОСОБА_5 . Ключі від квартири намагались передати, проте їх не взяли.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. у судове засідання не з`явився, у матеріалах справи міститься його заява, з якої вбачається, що він просить розглядати справу у його відсутність (а.с. 198).

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на житло від 10 грудня 2008 року (а.с. 76).

12 лютого 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 71).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 20 квітня 2018 року (а.с. 163).

Після смерті ОСОБА_5 приватним нотаріусом КМНО Лішневською О.Г. заведена спадкова справа № 03/2018 (а.с. 159-170).

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року ОСОБА_3 залучено до участі в справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_5 .

З позову вбачається, що ні нотаріусом, ні відповідачем ОСОБА_5 не було роз`яснено, що саме він підписує та які правові наслідки укладеного правочину. Він був впевнений, що підписує доручення на отримання пенсії та оплату комунальних послуг по квартирі. Наміру дарувати свою квартиру у нього не було.

Представник позивача посилається на те, що укладення договору дарування відбулось внаслідок помилки ОСОБА_5 щодо природи правочину, а тому на підставі ст. 229 ЦК України договір має бути визнаний недійсним.

З пояснень сторони відповідача вбачається, що у 2015 році ОСОБА_5 сказав ОСОБА_4 , що хоче подарувати їй квартиру. За декілька тижнів вони оформили необхідні документи та уклали договір дарування квартири. ОСОБА_5 до підписання договору дарування двічі підписував довіреності на відповідача на отримання пенсії та проведення платежів. Останній самостійно обрав нотаріуса, який посвідчив договір. Під час підписання договору дарування нотаріус прочитав його вголос та надав ОСОБА_5 копію договору для читання зі збільшеним шрифтом. Нотаріус розпитував його чи розуміє він зміст правочину та чи це його воля на укладення договору дарування. ОСОБА_5 уважно прочитав текст договору та підписав його, сказавши, що йому все зрозуміло. Оформлення правочину відбувалось приблизно дві години.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Стороною позивача зазначено, що ОСОБА_5 у результаті помилки підписав договір дарування квартири, вважаючи, що підписує довіреність на отримання пенсії та придбання ліків.

Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження таких обставин суду не надано. Фактично такі посилання ґрунтуються лише на поясненнях сторони позивача.

На спростування цього стороною відповідача у судовому засіданні вказувалось про те, що під час підписання договору дарування нотаріус прочитав його вголос та надав ОСОБА_5 копію договору для читання зі збільшеним шрифтом. Нотаріус розпитував його чи розуміє він зміст правочину та чи це його воля на укладення договору дарування. ОСОБА_5 уважно прочитав текст договору та підписав його, сказавши, що йому все зрозуміло.

Вбачається, що ОСОБА_5 мав можливість особисто прочитати текст договору, який був надрукований у збільшеному форматі. З тексту оспорюваного договору вбачається, що на ньому великими літерами зазначено «ДОГОВІР ДАРУВАННЯ КВАРТИРИ», тому суд вважає, що сплутати такий текст з написом «ДОВІРЕНІСТЬ» досить складно.

Доказів на спростування доводів відповідача стороною позивача суду не надано.

За таких обставин, суд вважає, що у цьому випадку помилка при укладенні договору дарування не мала місце, оскільки договір дарування та довіреність є зовсім різними правочинами та зміст укладеного договору ОСОБА_5 був роз`яснений.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Вбачається, що оспорюваний договір укладений за вільним волевиявленням ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та не суперечить вимогам закону.

З огляду на наведене, відсутні підстави для визнання договору дарування від 12 лютого 2015 року недійсним.

З огляду на наведене, в задоволені позову слід відмовити.

Керуючись статтями 203, 215, 331, 356, 357, 361, 626-628, 717 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович ( АДРЕСА_4 ) про визнання договору дарування недійсним.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 06 вересня 2021 року.

Суддя: