Справа № 489/3917/20 Головуючий у 1-й інстанції Рум`янцева Н. О.
Провадження №22ц/812/2150/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

8 грудня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Лівшенком О. С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

представник відповідача - Мельника О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 ,

поданої від його імені адвокатом Мельником О. В.,

на заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 січня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Рум`янцевої Н. О. в залі суду в місті Миколаєві о 10 годині 10 хвилині зі складанням його повного тексту 25 січня 2021 року, по справі

за позовом

ОСОБА_3 до

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Конкордпласт 2000»

(далі ТОВ «Конкордпласт 2000»),

про визнання недійсними договорів позики та застави, та скасування запису,

В С Т А Н О В И Л А:

21 серпня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа ТОВ «Конкордпласт 2000», в якому просив визнати недійсними договір позики, укладений 25 березня 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на суму 950 000 грн та договір застави, укладений між тими же особами у той же день, предметом якого є частка розміром 50% у статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000», а також скасувати запис № 27618600, внесений 25 березня 2020 року до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 5 червня 2019 року, залишеним в силі на підставі постанови Верховного Суду від 11 березня 2020 року, з ОСОБА_4 на його користь стягнуто 2 238 069 грн 63 коп., видано виконавчий документ та подано на примусове виконання.

В цей період, 25 березня 2020 року, між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики на суму 950 000 грн, який забезпечено шляхом передачі в заставу частки ОСОБА_4 розміром 50% статутного капіталу товариства.

На думку позивача метою укладення цих договорів є ухилення від виконання наявного у ОСОБА_4 зобов`язання перед ним з фактичним оформленням фіктивної позики, яке підтверджено внесенням 25 березня 2020 року обтяжень щодо належної відповідачу частки у статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000» на підставі договору застави у відповідності до запису №27618600, внесеного приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т. Л. до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Вважаючи зазначені правочини фіктивними, які вчинені ОСОБА_4 з метою уникнення виконання рішення про стягнення на користь ОСОБА_3 коштів, позивач зазначав про порушення свого права, як кредитора, на своєчасне та належне виконання зобов`язань.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 листопада 2020 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ТОВ «Конкордпласт 2000».

Відповідачі та третя особа відзиву на позовну заяву не надали.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 січня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено, ухвалено про визнання недійсними: договору позики, укладеного 25 березня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на суму 950 000 грн; договору застави, укладеного 25 березня 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , предметом якого є 50% частки в статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000», зі скасуванням запису в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, яка внесена 25 березня 2020 року за №27618600 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т. Л. Розподілені судові витрати.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт укладення між відповідачами фіктивного договору позики, метою якого є створення штучної заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_5 , та створення перешкод у виконанні судового рішення, ухваленого на користь попереднього кредитора, в тому числі з встановленням обтяжень за договором застави рухомого майна.

У травні 2021 року відповідач ОСОБА_5 звернувся з заявою про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 вересня 2021 року в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 .

В обґрунтування доводів скарги зазначив, що йому було відомо про наявність судового спору між позивачем та ОСОБА_4 , який для добровільного погашення боргу звернувся до нього за позикою грошових коштів. Тому, знаючи про конфлікт, відповідач зажадав від боржника забезпечення виконання зобов`язань, які виникли перед ним, заставою частки у статутному фонді підприємства.

Відтак, апелянт заперечував фіктивність договору позики, оскільки на виконання умов договору ним внесені грошові кошти на рахунок боржника ОСОБА_4 , а при настанні юридичних наслідків договір не може кваліфікуватися, як фіктивний.

Вказував, що права позивача не є порушеними, так як останній звернувся до суду через місяць після закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вважала її вимоги необґрунтованими, та посилалася на наявність іншого виконавчого провадження за сумами, які стягнуті на користь позивача з відповідача ОСОБА_4 в якості цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скаргах доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що на підставі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 5 червня 2019 року, залишеного в силі постановою Верховного Суду від 11 березня 2020 року, з боржника ОСОБА_4 на користь кредитора ОСОБА_3 стягнуто 2 238 069 грн 63 коп. безпідставно отриманих коштів та судові витрати (т. 1 а.с.14-33)

Виконавчий документ за рішенням суду видано 22 квітня 2020 року та 25 травня 2020 року за заявою стягувача ОСОБА_3 подано на примусове виконання (т. 1а.с.229).

В той же день за виконавчим листом №489/2893/18 від 22.04.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченком Д. О. відкрито виконавче провадження та розпочаті виконавчі дії, в тому числі звернуто стягнення на майно боржника у вигляді 50% частки в статутному фонді ТОВ «Конкордпласт 2000», призначено суб`єкта оцінки майна (т.1 а.с.34, 229-232).

22 липня 2020 року на ім`я приватного виконавця надійшов лист від відповідача ОСОБА_5 , в якому він повідомив виконавця про те, що в процесі примусового виконання рішення суду від 5.06.2019, не може бути реалізована частка боржника в статутному капіталі, у зв`язку з її заставою, як забезпечення зобов`язань за договором позики, укладеним між відповідачами, та його відмовою у наданні згоди на реалізацію такої частки (т. 1 а.с.35-42).

З додатків, доданих як обґрунтування заяви ОСОБА_5 , вбачається, що між відповідачами по справі 25 березня 2020 року укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 безвідсоткову позику на суму 950 000 грн, яку позичальник зобов`язався повернути через один місяць з моменту реальної передачі всієї грошової суми, тобто 26 квітня 2020 року (т. 1 а.с.38).

У забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором позичальник ОСОБА_4 того ж дня передав у заставу частку розміром 50% у статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000», уклавши з ОСОБА_5 договір застави, про що приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т. Л. вчинено відповідний запис про заборону відчуження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за номером 27618600 об 16 год. 09хв. ( т. 1 а.с.39-41).

При визначенні реальної частки боржника, що встановлено судом першої інстанції, сторонами договору застави, та нотаріусом допущена помилка, так як врахована вартість номінальної частки, без підтвердження її реальної сплати учасником товариства (а.с.43-74).

За умовами договору позики, він може бути забезпечений майном боржника, лише після внесення новим кредитором визначеної сторонами суми на рахунок боржника.

Визначаючи, що умови з перерахуванням грошей ним виконані, як кредитором, внаслідок чого договір позики не може бути визнаний фіктивним, відповідач ОСОБА_5 надав до апеляційної скарги копію квитанції №TR.14788998.18728.12062 від 25.03.2020, зі змісту якої вбачається, що гроші внесені « ОСОБА_4 через ОСОБА_5 » на свій рахунок (т. 1 а.с.190).

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини 3 статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відтак, обґрунтовуючи порушення свого права, як первісного кредитора, строк виконання зобов`язань перед яким настав, позивач ОСОБА_3 звернувся із позовом до відповідачів, оспорюючи укладені між ними угоди, та вважаючи, що останні їх уклали без наміру настання реальних наслідків, з метою створення перешкод для виконання судового рішення, ухваленого на користь позивача.

Відповідно до частини 1 статі 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правом оспорити правочин наділені не лише сторони такого правочину, але й інші заінтересовані особи.

Укладення боржником договору з новим кредитором та забезпечення його своїм майном без відома первісного кредитора, строк виконання зобов`язань перед яким настав, є нетиповою поведінкою боржника, яка може свідчити про те, що договір позики та застави укладається з іншою метою, аніж забезпечення виконання боржником основного зобов`язання. Зокрема, цей факт може свідчити про недобросовісність таких дій, та їх спрямування на перешкоджання виконання зобов`язання перед первісним кредитором за рахунок виведення майна із-під арешту та реалізації в рахунок примусового виконання рішення суду.

Відповідно до частин 1-4 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Тобто, цивільні права здійснюються особою до визначених меж, поки це не суперечить інтересам інших осіб і публічним інтересам. Такі межі можуть визначатися договором або актами цивільного законодавства. Обов`язок при здійсненні цивільних прав утримуватися від дій, які порушували б права інших осіб, конкретизується актами цивільного законодавства, що встановлюють ці права. Порушення меж здійснення цивільних прав веде до зловживання правом.

За таких обставин, вирішуючи спір про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, судом першої інстанції встановлювалося, яким чином наслідки укладених правочинів вплинули на права та інтереси позивача, оскільки його звернення, як заінтересованої особи, до суду із позовом про визнання недійсними договорів направлене на усунення несприятливих наслідків для нього ( або недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням таких правочинів.

В той же час, зазначаючи про те, що права первісного кредитора не є порушеними, у зв`язку з його зверненням до суду з цим позовом за спливом одного місяця після закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним та повним виконання рішення суду, відповідач ОСОБА_5 , вважав ці обставини підставою для скасування рішення суду та залишення позову без задоволення.

Дійсно, виконавче провадження №62172433 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 закінчено 20 липня 2020 року із винесенням відповідної постанови у зв`язку з повним фактичним виконанням. Примусове виконання судового рішення здійснено за рахунок проведення електронних торгів з продажу корпоративного права боржника у вигляді 50% частки у статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000» з визначенням переможця торгів, який є відмінним від учасників справи (т. 1а.с.132-134, 232).

Тобто позивачем, як кредитором, задоволені свої вимоги, що визнані за рішенням суду, ухваленим на його користь, не добровільним виконанням проведеним боржником, а шляхом примусового виконання за рахунок реалізації частки, належної боржнику, яка є предметом забезпечення інших зобов`язань за договором позики, укладеним боржником з іншим кредитором ОСОБА_5 , та є обтяженою за договором застави. Згоди на її примусову реалізацію новим кредитором ОСОБА_5 не надано, а відтак права на частку майна, яке використано на задоволення потреб одного кредитора, може бути підставою для оспорення процедури та порядку реалізації предмета застави іншим кредитором, та призвести до негативних наслідків безпосередньо для позивача.

Крім того 10 березня 2021 року за заявою стягувача ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження на підставі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 8 грудня 2020 року, яке залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року про стягнення на його користь з боржника ОСОБА_4 400395 грн 59 коп. трьох відсотків річних та збитків від інфляції, у зв`язку з порушенням строку виконання боржником грошового зобов`язання на суму 2 238 069 грн 63 коп.

Враховуючи наведене, підстав стверджувати, що діями відповідачів при укладенні договору позики та договору застави права та інтереси позивача не є порушеними, у зв`язку з задоволенням вимог ОСОБА_3 в порядку примусового виконання рішення суду, на переконання колегії суддів, немає. Внаслідок чого необхідним є надання оцінки дій сторін цих договорів, що оспорені, на час їх укладання, в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим, як на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, так і за можливості приведення до них, після закінчення примусового виконання.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 названого Кодексу є підставою для визнання його недійсним.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Тому, надаючи правову кваліфікацію оспорюваним правочинам, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, враховував, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, які передбачають, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, в тому числі за участі особи, з якою знаходиться дружніх відносинах, та внаслідок якого сам боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Така позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 3 липня 2019 року при розгляді справи №369/11268/16-ц, повинна бути застосована до правовідносин, які виникли між учасниками справи, так як відповідає встановленим судом першої інстанції обставинам.

Отже, наведене дає підстави для висновку про те, що прийнявши нові зобов`язання за оспорюваним правочином у період існування невиконаних (прострочених) зобов`язань із погашення заборгованості перед позивачем, ОСОБА_4 діяв з неправомірною та недобросовісною метою ухилення від виконання прострочених зобов`язань перед позивачем як первісним кредитором.

Такі висновки відповідають і змісту обґрунтування, наведеного ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, а саме його обізнаності в наявності спору та конфлікту між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо наявності інших зобов`язань, та бажанням забезпечити нові зобов`язання боржника за рахунок єдиного ліквідного та належного йому майна - частки в статутному капіталі товариства, на підставі звернення на яку первісний кредитор міг задовольнити свої вимоги в поряду примусового виконання рішення суду.

В той же час твердження апелянта щодо надання ним позики з метою добровільного погашення ОСОБА_4 боргу перед ОСОБА_3 , спростовуються: як самим фактом визначення у договорі позики суми, яка за розміром є значно меншою, ніж стягнута за рішенням суду; так і відсутністю дій ОСОБА_4 , які були б направлені на добровільне виконання рішення суду, з огляду на примусове виконання за рахунок звернення стягнення на єдине майно, що передано в заставу. Саме примусове виконання рішення суду за рахунок реалізації частки в статутному капіталі свідчить про відсутність іншого майна, на яке можна було звернути стягнення при виконанні рішення суду у відповідності до положень статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з відсутністю грошових коштів боржника, в тому числі на розрахункових рахунках у банківських установах, стягнення на які за виконавчими документами звертається в першу чергу (т. 1 а.с.229-233).

Не може бути прийнята судом до уваги квитанція з внесення 950 000 грн на розрахунковий рахунок боржника, як підтвердження виконання ОСОБА_5 зобов`язань за договором позики, оскільки платником у квитанції зазначено самого боржника ОСОБА_4 , який вносить належні йому кошти на свій розрахунковий рахунок, а здійснює такий вклад через свого представника - ОСОБА_5 ..

В іншому випадку «платником», тобто особою, яка здійснює переказ, був би зазначений відповідач ОСОБА_5 , який як клієнт банку пройшов би не лише ідентифікацію та верифікацію, а фінансовий моніторинг походження готівкових коштів в національній валюті, та виконав би обов`язок визначений у пункті 3.2 договору позики.

До таких висновків колегія суддів дійшла у відповідності до інформації, яка міститься у заяві про переказ готівки, та ідентифікації та верифікації клієнтів у відповідності до положень Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ 25.09.2018 №103, та Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою правління НБУ 12.11.2003 №492, з редакцією постановою правління НБУ від 1.04.2019 №56.

Відповідають такі обставини, що встановлені колегією суддів, і змісту пунктів 12, 13, 14, 18-19 статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», яким встановлено, що «платником» виступає ініціатор, який звернувся до банку для здійснення переказу, а у разі якщо його, як платника, представляє інша особа, яка «діє від імені платника» або «в інтересах іншої особи», то працівники банківської установи встановлюють особу як платника, так і його представника.

За обставинами справи особа відповідача ОСОБА_5 ідентифікована за паспортом, як представник платника ОСОБА_4 , який діє від імені платника. В іншому випадку, ОСОБА_5 виступав би як самостійна особа, яка за пунктом 3.2 договору позики повинна була виступати ініціатором переказу належних йому грошей.

Походження грошей в розмірі 950 000 грн, які внесені готівкою до каси банка, та їх належність перевірені банком за цивільно-правовим договором (вірогідно за договором позики), який укладено між платником та його представником, внаслідок чого на переконання суду, працівники банківської установи формально підійшли до переказу великої суми готівки, обмежившись наявністю договору позики, як джерела походження грошей ОСОБА_4 , не перевірив належним чином походження самої готівки, яка в декілька разів перевісила встановлений мінімум в 150 000 гривен у відповідності до положень Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», натомість зробили копії паспорту представника платника, не залишив жодних копій документів щодо походження коштів, та ще на свій розсуд у відповіді на запит апеляційного суду без будь-якого обґрунтування визначили власника готівки за принципом: «хто приніс, того і кошти».

Таким чином банківська установа ухилилася від проведення покладеного на неї обов`язку з фінансового моніторингу, та виконала лише прийняття коштів від платника ОСОБА_4 через його представника, як особи, яка діяла від його імені, та від його ж імені внесла на відкритий боржником в той же день банківський рахунок.

Інформація, що міститься у відповіді АБ «Укргазбанк», яка надана на запит суду апеляційній інстанції щодо можливого походження грошей, не відповідає не лише документам, що видані самим банком, а і свідчить про ухилення банківської установи від сумлінного виконання покладених на неї вищенаведеним Законом обов`язку зі здійснення фінансового моніторингу.

Відтак, на переконання колегії суддів, відповідачем ОСОБА_5 не спростовані висновки суду першої інстанції щодо фіктивності договору позики, а надана ним квитанція на підтвердження обставин передачі ним грошей за таким договором, навпаки, лише підтвердила обґрунтовані висновки місцевого суду, та свідчить про те, що гроші внесенні боржником на свій рахунок. Тому наданий апелянтом доказ не є належним доказом виконанням ним обов`язку, як сторони за договором, що оспорюється заінтересованою особою.

Сам обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Відтак необхідним є не лише надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Таких доказів відповідачами до судів першої та апеляційної інстанцій не надано.

Крім того представником відповідача до суду апеляційної інстанції надані копії документів на підтвердження дружніх стосунків між відповідачами, та відсутність у відповідача ОСОБА_5 роботи, як джерела доходів для надання своєму другу займу.

На спростування відповідачем ОСОБА_5 та його представником інших доказів не надано.

Таким чином висновок суду стосовно того, що цивільно-правовий договір (договір позики та договір застави) не може використовуватись учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення, є правильним, а застосування до таких дій боржника наслідків з визнання цих договорів недійсним, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, визначених пунктом 6 статті 3 ЦК України та недопустимості зловживання правом у відповідності до частини 3 статті 13 ЦК України, є вірними.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фіктивного правочину.

При з`ясуванні та встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Усі доводи наведені в апеляційній скарзі досліджені судом апеляційної інстанції, та ним надана оцінка, а щодо інших доводів, в тому числі усно наданих, то вони не спростовують висновків місцевого суду, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення, ухваленого з додержанням вимог матеріального та процесуального права. В зв`язку з чим, апеляційна скарга в силу стаття 375 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка подана від його імені адвокатом Мельником Олександром Васильовичем, - залишити без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

С. Ю. Колосовський