ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/599/20Головуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М.
Провадження № 22-ц/817/1028/21 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Хома М. В.,

за участю секретаря Романської К.М.,

сторін :

представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Андрусенка І.Я.,

представника відповідача Державної казначейської служби України Олешка О.М.,

представника Тернопільської обласної прокуратури Марцун А. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду цивільну справу № 595/599/20 за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 06 липня 2021 року, ухвалене суддею Іванчуком В. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, Прокуратури Тернопільської області про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИв:

Представник позивача адвокат Андрусенко І.Я., в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Управління міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, Прокуратури Тернопільської області, в якому просить ухвалити рішення, яким стягнути в користь позивача ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 500000 грн.

Заява обґрунтована тим, що починаючи з 16.07.2015 року (дата проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіо, відео контроль особи) по 29.01.2020 року (ухвала Тернопільського апеляційного суду, згідно якої виправдувальний вирок Монастириського районного суду Тернопільської області від 06.11.2019 року залишено без змін) ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом 4 роки та 6 місяців, внаслідок незаконного обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.369 КК України.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконної підозри, незаконного обвинувачення, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного перебування під слідством та судом, порушення права на мовчання та порушення свободи від самовикриття під час допитів, позивач ОСОБА_1 зазнала моральних страждань. Також моральні страждання підсилювались тим фактом, що протягом розгляду справи судами, 16.08.2018 року вона отримала II групу інвалідності загального захворювання.

На підставі наведеного, просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, на користь позивача ОСОБА_1 500000 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 06 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України, ідентифікаційний код юридичної особи 37567646 (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6), за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1 327 (триста двадцять сім тисяч) грн. 00 коп. відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

У решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зокрема зазначає, що Відповідно до ст.13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання досудового слідства, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідство чи судом.

Проте, на підставі пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 року №1774-УІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" - суд під час обрахунку сум шкоди замість мінімальної заробітної плати використовує величину прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з того розмір мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" - громадянину відшкодовується та повертається заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" - відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбаченні пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначаються з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції суперечить вимогам Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", оскільки із судових рішень не вбачається, чи позивач була працевлаштована та чи отримувала постійний дохід на час перебування під слідством чи судом, чи відсторонялася від роботи, тому у суду не було підстав для стягнення втраченого заробітку.

За вказівками статті 1 Закону, громадянинові відшкодовується (повертається), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Пунктом 8 Положення про застосування Закону №226/94-ВР від 01.12.1994 року визначено, що суми втраченого заробітку обчислюються виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення відносно нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Вказує, що необхідною умовою для відшкодування заробітку особи є сам факт втрати такого заробітку, тобто його існування на час перебування під слідством та судом. Жодних доказів, які свідчили б про отримання позивачем тих чи інших сум заробітку на час перебування під слідством та судом надано не було.

Зазначає, що позивачем не доведено, а судом не здобуто доказів, які б підтверджували втрату позивачем заробітку у сумі 327 000 грн.

В судовому засіданні представник Державної казначейської служби України просив апеляційну скаргу задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник Тернопільської обласної прокуратури Марцун А. А. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представника позивача ОСОБА_1 - адвокат Андрусенко І.Я., просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення сторін у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дане рішення не в повній мірі відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що що 15.07.2015 року на підставі рапорту слідчого Бучацького РВ Карп`юка І.В., до ЄРДР було внесено відомості за ч.2 ст.15 ч.3 ст.396 КК України щодо ОСОБА_1 , за фактом пропозиції та замаху на надання неправомірної вигоди службовій особі за не вчинення в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища.

На підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Тернопільської області від 16.07.2015 року було проведено оперативно-розшуковий захід - аудіо-відео контроль особи відносно ОСОБА_1 .

24.07.2015 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбачено ч.2 ст.15, ч.1 ст.369 КК України - пропозиція та замах на надання неправомірної вигоди службовій особі за не вчинення в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища.

Згідно ухвали слідчого судді Бучацького районного суду від 20.08.2015 року, до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

07.09.2015 року відносно ОСОБА_1 було складено обвинувальний акт, згідно якого остання обвинувачувалась у вчиненні злочину передбачено ч.2 ст.15, ч.1 ст.369 КК України - пропозиція та замах на надання неправомірної вигоди службовій особі за не вчинення в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища.

Вироком Бучацького районного суду Тернопільської області від 25.03.2016 року (справа №595/1777/15-к), ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано за ч.2 ст.15 ч.1 ст.369 КК України у зв`язку з недоведеністю, що в її діях є склад кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 20.07.2016 року (справа №595/1777/15-к), вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 25.03.2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

В ході нового розгляду справи сторона обвинувачення змінила обвинувальний акт та звинувачувала ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, а саме в пропозиції слідчому СВ Бучацького РВ УМВС України Карп`юку І.В. надати неправомірну вигоду за невчинення в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданого йому службового становища.

Вироком Монастириського районного суду Тернопільської області від 06.11.2019 року, ОСОБА_1 повторно визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.369 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення.

Згідно ухвали Тернопільського апеляційного суду від 29.01.2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Монастириського районного суду Тернопільської області від 06.11.2019 року, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано за ч.1 ст.369 КК України за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.369 КК України - без змін. Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення.

Таким чином, судом встановлено, що вирок Монастириського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року набрав законної сили 29 січня 2020 року.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Щодо правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Колегія суддів врахувала, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував Закон Україн «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати, який діяв на час розгляду справи судом першої інстанції. Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18).

Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним розміром, який за встановлених фактичних обставин справи відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається із урахуванням встановлених обставин у кожній справі індивідуально. Принципове значення у таких категоріях справ має те, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої особі внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, як визначено законом. Обмеження щодо граничного розміру можливого відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством та судом законом не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги з приводу необхідності використання саме величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб для обрахунку моральної шкоди, є безпідставними.

Також безпідставними та необґрунтованими є посилання апелянта на п.1 ст.3 та ч.1 ст. 4 ЗУ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, оскільки у вказаних нормах йдеться про порядок відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, в той час у даній справі вирішується питання щодо відшкодування моральної шкоди, що також передбачено п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону і доказуванню підлягає саме ця обставина.

На думку колегії суддів, місцевий суд, при визначені розміру відшкодування моральної шкоди, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, прийшов до вірного висновку, про наявність достатніх підстав для визначення розміру моральної шкоди у сумі 327000,00 грн., оскільки саме такий розмір відповідає характеру та обсягу страждань позивача.

Разом з тим, місцевий суд дійшов помилкового висновку про необхідність стягнення зазначених коштів саме з ДКС України.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Тобто, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Таким чином, відшкодування шкоди має здійснюватися не за рахунок коштів ДКС України, а через органи казначейства з Державного бюджету України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Отже, зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкта його виконання, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим.

У зв`язку з наведеним аналізом норм матеріального права, а також враховуючи правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), Верховний Суд вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині зазначення про стягнення коштів не з ДКС України чи Державного бюджету України, а з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

У зв`язку з наведеним колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ДКС України, зміни рішення суду першої інстанції із зазначенням, що кошти на відшкодування шкоди державою Україна підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 06 липня 2021 року змінити.

Другий абзац резолютивної частини рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 06 липня 2021 року викласти в такій редакції:

«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди триста двадцять сім тисяч гривень».

В іншій частині рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 06 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді