Справа № 455/1213/21
Провадження № 2/455/639/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

30 листопада 2021 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кушніра А.В.,

секретар судового засідання Мисів Н.В.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Ратич Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина,

В С Т А Н О В И В:

11.08.2021 позивачка ОСОБА_1 звернулася до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеним позовом, в якому просить суд стягувати з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , у розмірі ј від заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для особи відповідного віку з 23.03.2021, на період навчання до досягнення двадцяти трьох років.

В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що відповідач ОСОБА_2 сплачував аліменти на утримання сина ОСОБА_3 до повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно судового наказу у справі №455/963/18 від 26.09.2018. Стверджує, що у телефонному режимі вона повідомляла позивачу, що їх син ОСОБА_3 продовжує навчатися у Львівському державному університеті внутрішніх справ на 1 курсі (денна форма навчання). Річна оплата за навчання становить 15500гривень, термін навчання до серпня 2023року. Однак, відповідач не надає жодної матеріальної допомоги на утримання і навчання сина. Вказує, що син навчається, тому працювати немає можливості, на даний час перебуває повністю на її утриманні. Її (позивачки) заробітної плати не вистачає на утримання сина, оскільки вона має на утриманні ще другого неповнолітнього сина, тому знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Зазначає, що ОСОБА_3 потербує матеріальної допомоги у зв`язку із навчанням, зокрема, на одяг, харчування, оплату навчання, проїхзд до навчального закладу, оплату житла та комунальних послуг. Відповідач ОСОБА_2 є працездатного віку, може працювати та надавати аліменти на утримання дитини у період навчання. З огляду на наведене, просить суд стягувати з відповідача аліменти в її користь у вищевказаному розмірі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2021 (а.с.14,15) справу передано для розгляду судді Кушніру А.В.

Ухвалою судді від 20.09.2021 (а.с.18) відкрито провадження у даній справі та ухвалено розгляд справи провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Одночасно, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк, а саме 06.10.2021 відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.22-25), в якому просить суд відмовити у задоволенні позову та стягнути на його користь судові витрати - витрати на професійну правничу допомогу. В обгрунтування своїх заперечень покликається на те, що вважає безпідставною вимогу про стягнення аліментів з 23.03.2021, оскільки за нормою ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Також покликається на те, що оскільки син ОСОБА_3 проживає у гуртожитку в м.Львів, тобто на момент предявлення даного позову позивачка не проживала разом із повнолітнім сином, а тому ОСОБА_1 не є належним позивачем, оскільки повнолітня дитина проживає окремо від неї, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, щодо доказів навчання повнолітнього сина, то вказує, що позивачкою не додано до позовної заяви відповідного Договору про навчання у закладі вищої освіти. Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості щодо отримання сином стипендії, понесення витрат на навчання, вартості такого навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження, харчування, одягу, придбання учбових та практичних матеріалів для навчання. Тобто позивачем не обгрунтовано розміру матеріальної допомоги, якої потребує повнолітній син у звязку із навчанням, на підтвердження необхідної допомоги не надано відповідних доказів. Також стверджує, що 09.07.2016року він одружився та не має можливості надавати фінансову допомогу їх повнолітньому сину. З огляду на наведене, просить суд в задоволенні позову відмовити.

Відповідь на відзив на позовну заяву позивачка до суду не подала.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача - адвокат Ратич Т.М. в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) проти позову заперечив в повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну зяву.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (сторни у справі) є батьками повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.04.2003року (а.с.3).

Відповідно до судового наказу Старосамбірського районного суду Львівської області від 26.09.2018року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.6), з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягувалися аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно в розмірі ј із всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 27.07.2018року і до досягнення дитиною повноліття.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 досягнув повноліття, у звязку із чим стягнення аліментів на підставі судового наказу Старосамбірського районного суду Львівської області від 26.09.2018року припинено.

Згідно довідки Львівського державного університету внутрішніх справ Вих№12/2637 від 23.06.2021 (а.с.5), повнолітній син ОСОБА_3 навчається у Львівському державному університеті внутрішніх справ на 1-му курсі (освітній ступінь «бакалавр») факультет №3 Інституту з підготовки фахівців для підрозділів Національної поліції IV рівня акредитації (денна форма навчання, за кошти фізичних та/або юридичних осіб). Річна оплата за навчання становить 15500гривень. Термін навчання до серпня 2023року.

Із навної у справі копії трудової книжки позивачки ОСОБА_1 та довідки вих.№ 1 від 20.07.2021 (а.с.9,10) відомо, що позивачка ОСОБА_1 працює у ФОП ОСОБА_5 на посаді продавця з 01.07.2021.

Із копії довідки Старорсамбірського ДПІ ГУ ДПС у Львівській області №10662 від 03.08.2021 про відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків (а.с.13) відомо, що позивачка ОСОБА_1 отримувала, зокрема, дохід у виді аліментів, зокрема за січень-березень 2021 у розмірі 1197,50гривень щомісячно.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показав, що на даний час він навчається у Львівському державному університеті внутрішніх справ, у звязку із навчанням працевлаштуватися не має можливості, його батько (відповідач у справі) жодної матеріальної допомоги йому не надає, у період навчання він проживає у гуртожитку в м.Львові, потребує близько 3000-4000тисяч гривень щомісячно на витрати повязані із навчанням.

Правовідносини, наявні між сторонами, мають наступне правове регулювання.

Згідно ст.199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст.201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Зокрема, відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

У п. 20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Таким чином, законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років із можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 також зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що оскільки обставини, на які покликається позивачка ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог повністю заперечуються відповідачем ОСОБА_2 , тому такі обставини, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, потребують доведення.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо місця проживання повнолітнього сина ОСОБА_3 під час навчання, розміру матеріальної допомоги, якої потребує повнолітній син у звязку із навчанням, зокрема, вартості проїзду до навчального закладу, вартості понесених витрат на проживання під час навчання, інших витрат пов`язаних із навчанням, відомості щодо отримання стипендії, тощо.

Крім того, для вирішення питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, однією з обов`язкових обставин, що підлягають доказуванню у цій справі, є наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину. При цьому, дані обставини повністю заперечуються відповідачем, тому такі відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, потребують доведення.

Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження майнового стану відповідача, зокрема про те, що відповідач ОСОБА_2 має змогу надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину у заявленому позивачкою розмірі, працює та отримує дохід, має у власності рухоме або нерухоме майно, тощо.

Крім того, у позовній заяві позивачка просить суд стягувати з відповідача аліменти за минулий час - з 23.03.2021.

Так, за змістом статті 191 СК України для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: вжиття заходів щодо одержання аліментів із відповідача; ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність вжиття саме позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а також неможливість їх одержати у зв`язку із ухиленням останнього від їх сплати.

Проте, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів щодо офіційного звернення до відповідача з питань стягнення аліментів на навчання сина за минулий час - з 23.03.2021, та неможливість їх одержати у зв`язку із ухиленням останнього від їх сплати.

Крім вищенаведеного, щодо позовних вимог в частині визначення розміру аліментів не менше 50 відсотків прожиткового віку для особи відповідного віку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Частинами 2, 3ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» передбачено, що прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб;осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

Частиною 2ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, Сімейним кодексом України передбачено мінімальний гарантований розмір аліментів тільки для дітей відповідного віку і не передбачено мінімального гарантованого розміру аліментів для інших соціальних і демографічних груп, які мають право на одержання аліментів.

Суд вважає за необхідне зазначити, що вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Але суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності і не повинен безпосередньо брати участь у зборі доказів.

Оскільки у даному випадку предмет спору не стосується захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, то суд відповідно до ст.13 ЦПК України не має права збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Слід зазначити, що згідно до пункту 4 частини 2статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом.

Частинами 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначена конвенційна норма зобов`язує, щоб судові процедури були справедливі для обох сторін справи.

Крім того, суд звертає увагу на те, що реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Про це зазначається Верховним Судом у постановах від 25 березня 2019 року (справа № 1806/2-1093/2011) та від 13 лютого 2019 року (справа № 369/13976/15-ц).

Отже, нормами процесуального права визначено, що кожна сторона самостійно визначає обсяг доказів, які вона надає суду у підтвердження своїх позовних вимог, а оцінка достатності наданих доказів судом здійснюється під час судового розгляду.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, виходячи із принципів змагальності та диспозитивності, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Разом із цим, вказане не позбавляє позивачку відповідно до положень ст.199 СК України права повторно звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина у зв`язку із навчанням. Крім того, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має також сам повнолітній син, який продовжує навчання.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить із наступного.

Так, відповідно до ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.6,7,8 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведене, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то у зв`язку із залишенням позову без задоволення, такий відповідно до вимог ст.141 ЦПК України на сторони не покладається.

Щодо вимог відповідача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7400гривень, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц.

Оскільки відповідачем ОСОБА_2 не надано суду відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат у розмірі 7400гривень згідно з умовами договору про надання правничої допомоги, а тому покладенню на позивачку такі судові витрати не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП - НОМЕР_3 .

Повний текст судового рішення складено 03.12.2021.

Суддя А.В.Кушнір