Справа № 758/9758/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

17 лютого 2021 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду м.Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 р. позивач ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила виділити у власність їй квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,26 кв.м., вартістю 791 458,00 грн.; виділити у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 36,26 кв.м., вартістю 792 356,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованому 24 червня 2014 року. На час звернення до суду в провадженні Подільського районного суду в м.Києві знаходиться справа про розлучення №758/9302/19. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у травні 2016 року за спільні кошти сторонами були придбані майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої становила 594852,56 грн., що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також в період шлюбу сторони придбали квартиру за адресою АДРЕСА_2 , в червні 2015 року, на підставі договору купівлі- продажу майнових прав, та на яку вже зареєстровано право власності за № 24584998 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем. А відтак, придбане у шлюбі майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою суду від 16.09.2019 р. позов залишено без руху для усунення недоліків, а саме: доплатити судовий збір.

Ухвалою суду від 05.02.2020 р., після усунення позивачем недоліків, відкрито провадження у справі з призначенням розгляду в порядку загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою від 24.06.2020 р. судом відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки заява про визнання позову надійшла 30.07.2019 р. через систему «Електронний суд», тобто через день після подачі позову, задовго до відкриття провадження у справі та в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження отримання відповідачем позову.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх з підстав, зазначених у позові, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, після відкриття провадження у справі заяв/клопотань/заперечнь/відзив до суду не надав, про причини неявки суд не повідомив. Судова кореспонденція, що направлялась на зазначену ним адресу в заяві про визнання позову, - поверталась без вручення з відміткою на довідці ф.20 «повернення з інших причин невручення».

Тому суд вважає за можливе на підставі ст.ст.223 ч.4, 280 ЦПК України розглянути справу з постановленням заочного рішення.

Суд, вислухавши думку позивача, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачають, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Крім того,ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, оцінюючи подані документи позивачем до суду, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Судом встановлено, що між сторонами 24.06.2014 року у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві було укладено шлюб. Від шлюбу у сторін народився спільний син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року у справі № 758/9302/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, задоволено, шлюб зареєстрований 24.06.2014 року у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві (запис № 1298) між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірвано.

Згідно договору № 16881/РН-У про відступлення прав та обов`язків за Договором купівлі - продажу майнових прав № 15600/РН-К від 16.05.2016 р., позивач передала права та обов`язки за Договором купівлі - продажу майнових прав № 15600/РН-К від 16.05.2016 р. - відповідачу (своєму чоловіку).

За змістом ст. 331 Цивільного кодексу України, який набув чинності 01.01.2004 р., право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає при умовах завершення його будівництва, введення його в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього.

До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, які були використані в процесі створення цієї нерухомості.

За приписами ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, їх виникнення, перехід і припинення підлягають обов`язковій державній реєстрації.

Відповідно положень ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно абзацу 2 частини третьої статті 5 вказаної норми право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані.

Пункт 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, визначає умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, для подачі таких документів власником такого майна, серед яких, зокрема, документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо).

А відтак, Законом передбачено звернення власника до суб`єкта, який здійснює повноваження у сфері державної реєстрації прав з певним пакетом документів для державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухомого майна, з моменту якого і виникає право власності на об`єкт нерухомого майна, в даному випадку, проінвестованої квартири.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 198492579 від 31.01.2020 р. - право власності на квартиру АДРЕСА_1 - власником не зареєстрована, а отже і право власності на вказану квартиру не виникло.

Водночас, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 198399612 від 28.07.2019 р. - право власності на іншу проінвестовану подружжям квартиру АДРЕСА_2 , яку позивач в своїх позовних вимогах просила залишити за відповідачем - зареєстровано за останнім.

За доводами позивача будинок, в якому знаходиться проінвестована подружжям вищевказана квартира - введений в експлуатацію, присвоєно адресу об`єкту нерухомого майна: АДРЕСА_1 , в той час як позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завершення будівництва і реєстрації права власності на таку квартиру, а відтак, цей об`єкт не вважається нерухомим майном і на нього не може бути визнано право власності.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладені обставини, оскільки позивачем заявлені вимоги не конкретизовані та не підтверджені будь якими належними та достатніми доказами, які б підтверджували факт виникнення у власника спірного майна права власності на конкретне майно - спірну квартиру за АДРЕСА_1 , суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За нормою п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4, 16, 182, 190, 328, 331 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76, 77, 79, 81, 89, 133, 137, 141, 223, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя- відмовити в повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуто Подільським районним судом м.Києва за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Відповідач, якому копія повного заочного рішення не була вручена в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому копії повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом встановленого законом строку з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя Н. М. Ларіонова