Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 760/10046/19
Номер провадження 22-ц/824/8178/2021
Головуючий у суді першої інстанції О.М. Букіна
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
09 червня 2021 року місто Київ

Номер справи 760/10046/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Букіної О.М., в приміщенні Солом`янського районного суду міста Києва, інформація про дату складення повного рішення не зазначена, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16.09.2008 між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та відповідачем було укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №005/726479-KN. На виконання вказаного договору банк надав відповідачу грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, окремими частинами, зі сплатою 15% річних, в межах максимального ліміту заборгованості до 550000,00 дол.США, з наступним порядком погашенням траншів кредиту: у період з жовтня 2009 року по серпень 2023 року, до 20 числа кожного місяця цього періоду, щомісячно, по 3274,00 дол. США та до 15.09.2023 - 3242,00 дол.США. В подальшому між сторонами 16.07.2009 було укладено Додаткову угоду №1 до вказаного Договору, якою збільшено максимальний ліміт заборгованості за кредитом до 581433,91 дол.США та встановлено кінцевий строк погашення кредиту до 15.09.2028, а також змінено порядок (графік) погашення траншів кредиту: у період з січня 2011 року по серпень 2028 року, до 20 числа кожного місяця цього періоду, щомісячно по 2730 дол.США та до 15.09.2028 (включно) - 2673,91 дол.США.

Банк на виконання своїх зобов`язань умови вищевказаних договорів виконав належним чином та у повному обсязі надав відповідачу кредит, а останній відповідно отримав транші кредиту на загальну суму 581433,91 дол.США, що підтверджується відповідними заявами на видачу готівки. Проте, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором не здійснив жодного погашення за кредитом та не у повному обсязі сплачував відсотки за користування кредитними коштами, у зв`язку із чим за ним утворилася заборгованість, у зв`язку із чим банк змушений був вживати визначені законом та Договором дії щодо захисту своїх порушених прав.

Зокрема, 2015 року позивач звернувся до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовом про стягнення з відповідача наявної станом на 27.08.2015 заборгованості за кредитним договором, у тому числі 581433,91 дол.США - заборгованості за тілом кредиту та 549420,35 дол.США (нарахованими по 27.08.2015 включно) заборгованості за відсотками. Рішенням вказаного третейського суду від 29 березня 2016 року з відповідача на користь позивача було стягнуто вищезазначену заборгованість. Проте, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року, позивачу було відмовлено у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Враховуючи той факт, що відповідачем до теперішнього часу заборгованість за кредитним договором не погашена, позивач був змушений звернутись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за Договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №005/726479-KN від 16.09.2008 в загальній сумі 1130854,26 дол.США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 581433,91 дол.США та заборгованості за процентами за користування кредитними коштами у розмірі 549420,35 дол.США, що нараховані банком по 27.08.2015 включно.

Водночас, у своїй позовній заяві позивач просив суд визнати поважними причини пропуску АТ «Укрсоцбанк» позовної давності, оскільки з метою захисту своїх порушених прав за Договором, що полягало у неналежному виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, банк першочергово у лютому 2013 року звертався за отриманням виконавчого напису на іпотечному договорі, укладеному в забезпечення виконання зобов`язань відповідача по вищевказаному кредитному договору, проте такий виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки був повернутий державним виконавцем позивачу без виконання, у зв`язку із набранням чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Також позивачем в позасудовому порядку вживалися інші дії, направлені на захист свого порушеного права, зокрема, було подано відповідний позов до третейського суду.

В ході розгляду справи судом першої інстанції ухвалою суду від 10 березня 2020 року було здійснено заміну позивача ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником - АТ «Альфа-Банк».

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги банку у частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами, що нараховані за період з 15.02.2013 (дати вчинення виконавчого напису) по 27.08.2015 є необґрунтованими, оскільки у позивача відсутні правові підстави для нарахування процентів, у зв`язку з пред`явленням згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України вимоги про дострокове повернення кредитних коштів. У задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, що нараховані у період до 15.02.2013 суд відмовив, з огляду на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності. При цьому, суд не вбачав поважними заявлені позивачем причини пропуску позовної давності, оскільки попри звернення до приватного нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису, а також до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовом, позивач не був позбавлений можливості звернутися у встановленому законом порядку до суду для захисту своїх порушених прав.

Не погоджуючись із даним рішенням суду АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, у якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просило скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту.

В обґрунтування поданої скарги заявник вказував на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо пропуску банком позовної давності, так як під час розгляду справи місцевий суд не дослідив належним чином та не врахував ту обставину, що 10.04.2013 відповідач звернувся до банку із заявою про добровільне врегулювання та надання можливості добровільно обслуговувати кредит, що в свою чергу свідчило про визнання останнім свого боргу та про переривання перебігу позовної давності для стягнення заборгованості. Таким чином, з огляду на те, що до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося 28.08.2015, то відповідно подання даного позову відбулось в межах трирічного строку позовної давності, оскільки з 10.04.2013 її перебіг почався обчислюватися заново. Також у поданій апеляційній скарзі заявник вказував на формальне вирішення судом першої інстанції питання щодо поважності причин пропуску позовної давності.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ «Альфа-Банк» - Галас П.В. підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній.

Представник відповідача - ОСОБА_2 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив суд відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване, з урахуванням їхніх заперечень, що викладені у відзиві.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено ч.ч.1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судові засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подана АТ «Альфа-Банк» апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 16.09.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №005/726479-KN, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в межах максимального ліміту в сумі 550000 дол.США зі сплатою 15% річних та кінцевим терміном погашення до 15.09.2023 (а.с.17-25, т.1).

Сторони погодили, що відповідно до п.1.1.1.2 Договору погашення позичальником всіх траншів кредиту буде здійснюватися у визначеному ними порядку, а саме до 20 числа кожного місяця, починаючи з жовтня 2009 року, де сплата щомісячних платежів відбуватиметься у розмірі 3274 дол.США, а останній платіж, який повинен був бути здійснений у вересні 2023 року у розмірі 3242 дол.США.

Пунктами 2.4, 2.4.5 Договору було визначено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на суму фактичної заборгованості за кредитом, у валюті кредиту за методом факт/360, де факт - фактична кількість днів у періоді, за яким здійснюється нарахування процентів, 360 - умовна кількість днів у році. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Сплата процентів здійснюється щомісячно у валюті наданого кредиту на відповідний рахунок не пізніше 20 числа місяця наступного за звітним, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

16.07.2009 сторони уклали Додаткову угоду №1 про внесення змін до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №005/726479-KN від 16.09.2008, за умовами якої збільшили ліміт кредитування до 581433,91 дол.США, визначили строки надання траншів та строки і порядок погашення заборгованості. Одночасно сторонами змінений кінцевий термін повернення кредиту до 15.09.2028 (включно), повернення якого повинно було здійснюватися щомісячними платежами, починаючи з січня 2011 року, у розмірі 2730 дол.США, а останній платіж, що повинен був здійснений у вересні 2028 року в сумі 2673,91 дол.США. (а.с.30-32, т.1).

Позивач за вказаним договором свої зобов`язання виконав, що не заперечувалося сторонами у справі та підтверджується наявними в матеріалах справи копіями підписаних відповідачем заяв на видачу готівки.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вказував позивач у своїй позовній заяві, ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, не здійснив жодного платежу на погашення заборгованості за отриманим кредитом, а із загальною суми процентів за користування кредитом, які були нараховані в період з 16.09.2008 по 27.08.2015 (включно), та які мали бути ним своєчасно і в повному обсязі сплачено у розмірі 609945,25 дол.США, сплатив лише 60524,90 дол.США. Останній платіж на погашення заборгованості по процентам було здійснено 13.08.2010 у сумі 126,26 дол.США.

Згідно до наведеного у позовній заяві розрахунку заборгованості відповідача, у зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, за останнім утворилася заборгованість, що станом, як на 27.08.2015, так і на 14.03.2019, становить 1130854,26 дол.США та складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 581433,91 дол.США та заборгованості за відсотками, нарахованими за користування кредитними коштами по 27.08.2015, включно, у розмірі 549420,35 дол.США.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами, які нараховані банком у період з 15.02.2013 по 27.08.2015, суд першої інстанції правильно виходив із необґрунтованості вимог позову в цій частині, з огляду на втрату кредитодавцем права на нарахування відсотків, у зв`язку із зміною останнім строку виконання основного зобов`язання.

Так, у пункті 3.2.3 кредитного договору сторони передбачили, що кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту (траншів кредиту), нарахованих процентів, сплати комісії та можливих штрафних санкцій, зокрема, у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на 30 календарних днів, або у разі перевищення сумою простроченої заборгованості суми кредиту більш як на 10 процентів.

Згідно п.3.3.14 кредитного договору позичальник зобов`язався протягом 30 (тридцяти) днів календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора, достроково повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти, комісії, а також можливі штрафні санкції (пеню, штраф) у випадках, визначених п.п.2.7.3, 3.2.3, 5.4 цього Договору.

При цьому, у п.3 Додаткової угоди сторони домовились, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів, визначених договором, та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, кредитор має право вимагати строкового погашення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник, в свою чергу, зобов`язується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання вищезазначеного письмового повідомлення кредитора. Інші умови кредитного договору залишились незмінними і діють в частині, що не суперечить даній Додатковій угоді, сторони підтверджуються за ними свої зобов`язання.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови (обставини), за яких строк повернення кредиту змінюється.

Водночас, пунктом 1.3.1 кредитного договору було передбачено, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпечення заставою вимоги кредитор укладає в день укладення цього договору з позичальником, зокрема, іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що складається з двох кімнат, загальною площею 64,8 кв.м, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 ; квартиру, що складається з трьох кімнат, загальною площею100 кв.м, та знаходить за адресою - АДРЕСА_2 , які належать позичальнику на праві власності.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, банк скористався своїм правом вимагати дострокового повернення всієї кредитної заборгованості та процентів за користування кредитом. А саме, ПАТ «Укрсоцбанк» у лютому 2013 року звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П. за вчиненням виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Згідно наявної в матеріалах справи копії заяви ПАТ «Укрсоцбанк» від 12.02.2013 за №19.301-86/1444 про вчинення виконавчого напису, поданої до приватного нотаріуса, останнє просило вчинити виконавчий напис на іпотечний договір №005/726485-ІО від 16.09.2008, який був укладений між сторонами в забезпечення виконання зобов`язань по договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №005/726479-KN від 16.09.2008.

У вказаній заяві банк зазначив, що ОСОБА_1 неналежним чином виконуються взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим станом на 08.02.2013 утворилася заборгованість у розмірі 952536,49 дол.США, яка складалася із суми заборгованості за кредитом - 581433,91 дол.США, заборгованості за відсотками в сумі 323225,13 дол.США, пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 6536,88 дол.США та 41340,77 дол.США - пені за несвоєчасне погашення відсотків. Зазначено, що до даної заяви банком приватному нотаріусу була додана копія направленого позичальнику повідомлення від 24.12.2012 за №19.1-01/10457 (а.с.80-81, т.1).

Відповідно до виконавчого напису №857, який вчинений приватним нотаріусом Ковальчуком С.П. 15.02.2013, в рахунок погашення вищезазначеної заборгованості було звернуто стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належить відповідачу та була передана в іпотеку за іпотечним договором №005/726485-ІО від 16.09.2008 (а.с.82, т.1).

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві Маховою Д.А. від 17.12.2014 виконавчий документ, тобто вказаний виконавчий напис №857 від 15.02.2013 було повернуто стягувачу в порядку п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.44-45, т.1).

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків №1744/15 від 29.03.2016 з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 24106493 грн (а.с.47-50, т.1).

За змістом вказаного рішення третейського суду убачається, що ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовом до відповідача про стягнення з останнього заборгованості за кредитним договором №005/726479-КN від 16.09.2008, що станом на 28.08.2015 становила 24106493,72 грн та складалася із заборгованості: за кредитом у розмірі 581433,91 дол.США, за відсотками в сумі 549420,35 дол.США.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року, ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено у задоволенні заяви про видачу виконавчих листів на примусове виконання вищевказаного рішення третейського суду щодо стягнення з ОСОБА_1 боргу (а.с.51-55, т.1).

Відмовляючи банку у видачі виконавчих листів на примусове виконання рішення третейського суду, суди виходили з відсутності підстав для задоволеної поданої ПАТ «Укрсоцбанк» заяви, з огляду на непідвідомчість третейському суду справи, в межах якої останнім було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку вказаної заборгованості.

Так, як було зазначено вище, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року було скасовано рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2018 року у справі №760/3675/18 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалено у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.105-110, т.1).

За змістом описової та мотивувальної частини вказаного судового рішення убачається, що предметом розгляду справи №760/3675/18 були вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам, нарахованим на строкову заборгованість за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №005/726479-KN за період з 06.11.2015 по 31.03.2016 в сумі 25369,86 дол. США, та по відсоткам, нарахованим на прострочену заборгованість за період з 06.11.2015 по 31.12.2016 в сумі 31092,43 дол. США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції вказав, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа №310/11534/13-ц).

У вказаній постанові Київський апеляційний суд зазначив, що оскільки виконавчий напис, вчинений 15.02.2013 приватним нотаріусом Ковальчуком С.П., не визнаний таким, що не підлягає виконанню, не є оспореним, у суду були наявними підстави для висновку, що до звернення за виконавчим написом банк направив позичальнику вимогу про погашення заборгованості, а враховуючи розмір заборгованості, вказаний у виконавчому написі, вказане повідомлення містило вимогу про дострокове повернення всієї суми кредитної заборгованості. Відтак, суд вважав, що банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитом, що підтверджено виконавчим написом від 15.02.2013.

Згідно вимог частини четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Убачається, що звертаючись до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, банком фактично було змінено строк виконання основного зобов`язання за договором, оскільки було порушено питання про дострокове звернення стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором у сумі отриманого відповідачем кредиту, а також нарахованих відсотків.

При цьому, у направленій позичальнику 29.12.2012 вимозі банк просив останнього погасити заборгованість за кредитом та відсотками без зазначення її розміру та складових частин (а.с.77-78, т.1).

Отже, як вірно зазначив суд у своєму рішенні, наявні у матеріалах справи докази, а також встановлені вищевказаним судовим рішенням обставини дають підстави вважати, що у позивача були відсутні правові підстави для нарахування процентів за користування кредитними коштами у період з 15.02.2013, тобто з дати вчинення виконавчого напису по 27.05.2018, а тому вимоги у цій частині позовних вимог банку були необґрунтованими.

Що стосується вирішення спору між сторонами у частині вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредитом та відсотками, нарахованих за користування ним до 15.02.2013 колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Оскільки, судом було правильно встановлено, що у розумінні вимог ч.2 ст.1050 ЦК України позивачем були вчинені дії щодо дострокового повернення всієї суми заборгованості по кредиту та відсотками шляхом направлення вимоги та звернення до приватного нотаріуса на вчинення виконавчого напису, чим самим позивач змінив строк виконання основного зобов`язання, то порушене у банку право щодо дострокового повернення усієї суми кредиту та сплати відсотків виникло саме із вказаного моменту.

При цьому, судом першої інстанції у своєму рішенні було правильно звернуто увагу на те, що оскільки умовами кредитного договору було встановлений порядок повернення відповідачем кредиту щомісячними платежами, то фактично банк про порушення свого права дізнався після несплати відповідачем чергового щомісячного платежу за кредитним договором, що й зумовлює спеціальний порядок обчислення строків звернення до суду.

Відтак, з урахуванням тієї обставини, що з моменту виникнення у відповідача права на дострокове повернення кредиту, а також несплати до такого виникнення щомісячних платежів, та до моменту пред`явлення позову у даній справі (05.04.2019) пройшов значний проміжок часу, а саме більший за встановлений ст.257 ЦК України строк трирічної позовної давності, висновки суду першої інстанції в частині його застосування до позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотків, нарахованих до 14.02.2013 включно, є правильними та такими, що відповідають вимогам законом.

При цьому судом першої інстанції було вмотивовано відхилено доводи банку про переривання перебігу позовної давності зверненням до третейського суду про стягнення кредитної заборгованості з боржника ОСОБА_1 , оскільки за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред`явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, положень ЦПК України. Подання позову з порушенням правил підвідомчості справ не перериває цього перебігу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 28 вересня 2020 року у справі №756/10046/16-ц.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги щодо переривання позовної давності шляхом подання відповідачем до ПАТ «Укрсоцбанк» заяви про мирне врегулювання спору та реструктуризації виниклої заборгованості, оскільки після подання відповідачем вказаної заяви позов позивачем було пред`явлено до суду з пропуском встановленого законом строком для звернення до суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно формального підходу місцевого суду до вирішення питання щодо поважності причин пропуску позивачем позовної давності, то колегія суддів їх відхиляє з огляду необґрунтованості, так як судом першої інстанції у своєму рішенні було надано належну оцінку доводам позивача щодо поважності причин пропуску позовної давності.

В ході перегляду справи суд апеляційної інстанції також не знайшов поважними заявлені позивачем причини пропуску позовної давності, оскільки від часу, з якого позивач дізнався про порушення свого права, як кредитора, та до моменту звернення до суду із даним позовом, останній протягом достатньо тривалого часу вчиняв дії, направлені на стягнення з відповідача заборгованості в позасудовому порядку, проте за своїм захистом до суду звернувся лише у квітні 2019 року. Обґрунтування причин неможливості звернення у встановленому законом порядку з позовом до суду позивач у своєму позові не навів.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Як також зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (справа «ZOLOTAS v. GREECE» рішення від 29 січня 2013 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зроблено висновок, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції правильно встановив відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, нарахованими після 15.02.2013, у зв`язку із втратою права кредитора нараховувати відсотки після закінчення строку кредитування позичальника, а також підстав для задоволення решти позовних вимог у зв`язку із застосування до них позовної давності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність мотивів для скасування оскаржуваного судового рішення у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Оскільки оскаржуване рішення суд залишає без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала таку апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 14.06.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна